Традиційно «ПОДОЛЯНИН» наприкінці року спілкується щодо його підсумків із очільником громади. І першим запитанням, яке ми поставили меру, було про те, яка новина цього року його найбільше порадувала, а яка найбільше засмутила? The post 5 РОКІВ РАЗОМ ІЗ ГРОМАДОЮ appeared first on Газета "Подолянин".
Традиційно «ПОДОЛЯНИН» наприкінці року спілкується щодо його підсумків із очільником громади. І першим запитанням, яке ми поставили меру, було про те, яка новина цього року його найбільше порадувала, а яка найбільше засмутила? <img fetchpriority="high" decoding="async" class="alignleft wp-image-77434" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/mer038.jpg" alt="Михайло ПОСІТКО" width="425" height="425" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/mer038.jpg 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/mer038-400x400.jpg 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/mer038-150x150.jpg 150w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/mer038-768x768.jpg 768w" sizes="(max-width: 425px) 100vw, 425px" />– Напередодні різдвяно-новорічних свят ми завжди чекаємо на диво. Усі сподівалися, що 2025 року в Україні закінчиться війна. Сподівалися, бо дуже цього хотіли, і процеси, які відбувалися на глобально-світовій арені, нас обнадіювали… Але рік закінчується, а війна – ні, – зазначає Кам’янець–Подільський міський голова Михайло ПОСІТКО. – Найбільший смуток – те, що надалі продовжують гинути наші воїни, цивільні, діти. І ми в тій самій невизначеності, як це було з моменту повномасштабного вторгнення. А порадувало те, що, попри всі виклики, громада тримається. Ми допомагаємо війську, стараємося реагувати на запити кам’янчан, підтримувати безпеку в місті. Кам’янець став справжнім тилом – і для захисників, і для релокованого бізнесу. Коли експерти визнають нас лідером у допомозі армії, зі співпраці з громадським суспільством, інвестиційно привабливим, розумієш – місто має майбутнє. – Михайле Володимировичу, скільки людей нині проживають у Кам’янець–Подільській громаді, скільки з них знайшли прихисток у нашому місті? – Майже сто вісім тисяч мешканців. Згідно з даними ЄІС ВПО, у громаді зареєстровано 16 109 внутрішньо переміщених осіб. Люди приїжджали до Кам’янця і поверталися у свої домівки, зокрема, до Києва тощо. Кам’янчани виїжджали за кордон, і дехто повертався. Зрозуміло, що для чітких даних потрібен перепис. – Ви щомісяця оприлюднюєте дані про перевиконання бюджету. За які кошти це відбувається? – Над кожним напрямом надходжень до міського бюджету працює комісія, яка розбирає, умовно до молекули, кожну цифру. Це моя принципова позиція. Аналізуємо, хто і скільки сплатив. Якщо надходження зменшуються, завжди кажу профільним заступникам або підрозділу міськради, щоб запитали, може, щось сталося, чи потрібна допомога. Другий момент – запровадження відкритих конкурсів на розпорядження комунальним майном. Тільки за 2025 рік ми провели їх із десяток, що принесло в дохідну частину понад 10 мільйонів гривень. Для прикладу, стартова вартість річної суми оренди одного з об’єктів складала 200 тисяч гривень, а за результатами аукціону сума піднялася до 3 мільйонів. – Де розташований об’єкт? – У мікрорайоні, навпроти АТБ. Свого часу ми підтримали позицію людей, які живуть поруч і виступили проти будівництва багатоповерхівки, тому що за інсоляцією це було недопустимо. Відповідно наша принципова позиція: саме багатоквартирного будинку не має бути, але може бути соціально-інфраструктурний об’єкт. Тому провели конкурс. Інвестором нового торгово-розважального комплексу буде забезпечений благоустрій, створені додаткові робочі місця, і таким чином ми будемо розвивати ділову активність найбільшого спального району міста. Мовою цифр про бюджет скажу так: за результатами року, перевиконання складає орієнтовно 110 мільйонів гривень. – Наскільки впливають на надходження до бюджету релоковані підприємства? До речі, скільки їх? – Це 24 релоковані підприємства різних напрямів – харчова промисловість, металообробка, ремонт і техобслуговування обладнання, а також підприємства, що виготовляють вузли та деталі для автотранспортної галузі. На початку повномасштабного вторгнення через законодавчі нюанси релоковані підприємства, навіть перебуваючи на території громади в тилу, все одно сплачували податки до громад за місцем реєстрації. Ми з цим попрацювали, більша частина цих підприємств повністю перереєструвалися в нашу громаду і сплачують податки саме до нашого бюджету. Фінансовий внесок релокованого бізнесу є суттєвим: створено понад 300 нових робочих місць, за 2023 рік – 5,8 млн грн надходжень до бюджету, 2024 – 17,3 млн грн, за 9 місяців 2025 року – вже 16,4 млн грн. – Назвіть конкретну суму, виділену з міського бюджету протягом року на допомогу військовим та їхнім сім’ям? – Щороку громада спрямовує значні ресурси на оборону та підтримку військових. Лише за напрямом ПФО на оборону виділяється близько 270 млн грн. Окремо до бюджету надходить приблизно 8 млн грн військового збору, а на пільги військовослужбовцям спрямовується близько 6,5 млн грн. Якщо взяти безпосередньо суму, виділену в міському бюджеті, то це близько 100 млн грн, за рахунок яких фінансуються програми підтримки військовослужбовців-кам’янчан: зокрема, на 18 мільйонів закуплено РЕБи, квадрокоптери, інше обладнання за запитами військових частин. Є комплексна програма соцзахисту, а цього року ми прийняли окрему ветеранську програму підтримки наших захисників «ПОРУЧ», яка передбачає одноразові виплати нашим військовослужбовцям, які підписали контракт або були мобілізовані, в сумі 20 тис. грн. Також передбачені допомоги пораненим, безвісти зниклим, тим, хто був у полоні. Будівництво ветеранського простору, для якого самі кам’янчани обрали назву ПОКРОВА.hub, забезпечено ресурсом у приблизно 10,7 млн грн. Ми регулярно інформуємо громаду про всі видатки цього напряму, а їх чимало. – У якому мікрорайоні міста найбільше цьогоріч відремонтували доріг? – Найбільше уваги цього року ми все-таки приділили нашій центральні артерії – проспекту Грушевського. Витрати – близько 20 мільйонів гривень. Коли ремонтували об’їзну дорогу, і проспектом пустили всі фури, покриття зруйнувалося, місцями була суттєва аварійність. Тому фактично більшість ресурсів спрямували саме на поточний і капремонт доріг проспекту. Він охопив 9354 кв. м його ділянки від.вул.Данила Галицького до вул.Франка. Але ремонтували і вулицю Удовиченка. Серед дворів і проїздів найбільший обсяг робіт – на вулиці Івана Мазепи, 41-43, та Князів Коріатовичів, 64. Попри війну, люди прагнуть благоустрою, затишку і безпеки в рідному місті. – Що порадили київські експерти, до яких зверталося місто щодо автомобільних заторів на вул.Князів Коріатовичів? – Щоб професійно оцінити ситуацію із транспортним навантаженням цієї ділянки, місто уклало договір із державним підприємством «Національний інститут розвитку інфраструктури». Очікуємо результати після 25 грудня, на їхній основі зможемо ухвалити подальші технічні та організаційні рішення. Хочу нагадати, що в попередні роки відремонтували дорогу через «Нову Будову», що дало можливість проїзду через військове містечко. На вулиці ще і залізничний переїзд, балансоутримувачем якого є «Укрзалізниця». Але коштів на реконструкцію в них не було передбачено. Тому ми зробили, що в наших силах, – розширили дорогу, встановили деякі знаки, додаткові світлофори, що вплинуло на розвантаження. – Збільшення кількості комунальних автобусів призведе до збільшення рейсів на їхніх маршрутах. Чи будуть нові маршрути? – Через воєнний стан ми обмежені в можливості проведення конкурсу. Чинні договори пролонговуються на рік як у приватних перевізників, так і комунальних. Комунальний транспорт має виграні 4 маршрути, й за рахунок збільшення автобусів будемо їх насичувати. Першим став маршрут №23. У перші роки каденції програма розвитку комунального транспорту, яку я вніс, не знаходила підтримки депутатського корпусу. А у 2024-2025 роках програму ухвалили і почали реалізовувати. Залучено додаткові автобуси від міст-партнерів, але вони замінили попередників, які за десять років опинилися майже в непридатному для експлуатації стані. Цьогоріч виділено 10 мільйонів, за які закуплено 6 автобусів, наступного року плануємо ще. Недавно «Комунтранссервіс» отримав критичність, і з’явилася можливість бронювання, що має вирішити питання з нестачею кадрів. Під час наступного етапу, коли рейси будуть отримувати не тільки пільгового пасажира, а й тих, хто платить, з’являться обігові кошти. Ми плануємо залучати кредитні ресурси на комунальне підприємство, як ми це зробили зі сміттєвозами, оновивши техніку фактично на 70%. Маємо попередні розмови з голландцями щодо великого енергетичного проєкту, який передбачає удосконалення нашої мережі когенераційних установок і генерації додаткових потужностей електроенергії, яку можна було б спрямувати на електробуси. До речі, недавно в області була нарада щодо когенерації, і Кам’янець є лідером регіону. У нас десять установок, здатних виробляти 15 мегаватів додаткових потужностей. – Недавно керівництво області видало рекомендації щодо обмеження вуличного освітлення. Але ліхтарі та світлофори, що працюють, – результат роботи когенераційних установок, отриманих від європейських партнерів. Ми справді щось зекономимо чи зможемо подати електроенергію в інше місце, якщо вимкнути ліхтарі на вулиці? – За рахунок цих установок на вулицях міста працюють ліхтарі та світлофори. Комунальні мережі можемо повністю забезпечити за рахунок власної когенерації, але більшість мереж належать обленерго. Ми, звичайно, будемо дослухатися до рекомендацій ОВА, враховуючи режим економії. Але також і дбатимемо про безпеку. Можливо, десь вимикатиметься тільки один бік вулиці тощо. – У середині жовтня праворуч біля воріт до Старої фортеці стався обвал стіни. Скільки тривали роботи з реставрації, хто її робив, і скільки грошей витрачено? – Через рясні дощі вапняний розчин усередині давньої кладки набрав надлишкової вологи. І через те, що під час попередньої реставрації (приблизно 30 років тому) було порушено технологію та поєднано вапно з цементом, цементний шар відійшов. Роботи тривали близько 10 днів. Переважно їх виконували фахівці музею, а компанія «Гермес» надала допомогу з висотними роботами та риштуванням. Кошти виділено зі спецфонду музею. Стан наших пам’яток потребує великих фінансових вкладень держави, але всі розуміють, що це буде не тепер. – Стихійний ринок на Коріатовичів розігнали, і тепер селяни продають свою продукцію в тому числі й на гуртовому ринку. З них ніхто не скаржився, що там немає накриттів над столами? – Так, частина продавців висловлювали зауваження щодо відсутності накриттів над торговими місцями на гуртовому ринку. Після цього власник ринку відреагував оперативно: відкрив кіоски, які раніше були зачинені, обладнав додаткові столи для торгівлі відкритого типу, заявив про готовність відкрити перший поверх будівлі, щоб продавці могли торгувати всередині приміщення. Однак більшість відмовилася переходити у приміщення, аргументуючи це тим, що там, на їхню думку, менше покупців. Водночас хочу наголосити, що на Центральному ринку є криті торгові місця, там же є і порожній молочний павільйон, де можна вести торгівлю відповідно до санітарних вимог. – Ми бачили Ваше селфі з дружиною на футболі в Тернополі. А Ви водили дружину на фільм «Ти – космос», де грає кам’янчанин Володимир Кравчук? – Для мене поїздка на матч із дружиною – це можливість на декілька годин бути просто чоловіком і батьком, а не лише посадовцем. На фільм не водив, хоча збиралися, але, на жаль, не зібралися. Знаю, що фільм крутий, приємно, що в ньому грає кам’янчанин Володимир Кравчук, це додатковий привід пишатися. – До речі, щодо стадіону: коли ФК «Епіцентр» там зможе приймати учасників Прем’єр–ліги? – Насамперед зазначу, що інформація про будівництво стадіону в Києві чи Хмельницькому не відповідає дійсності, й «Епіцентр» таких варіантів не розглядає. Коли ми дійшли взаємної згоди між містом і футбольним клубом, одразу розпочалася робота. Місто виділило кошти, за які збільшили потужність електроенергії стадіону в 100 разів, тому що для забезпечення потреби в освітленні та підігріві поля потрібен мінімум 1 МВт. Ми змогли купити цей мегават в обленерго, змонтувати лінію електропередач, яка могла б заживити її до стадіону, і встановити трансформатор. Паралельно замовили проєктно-кошторисну документацію, яка пройшла експертизу. Вартість робіт за цією ПКД складає 38 млн грн. Вона передбачає встановлення 4 щогл і відповідних LED-світильників, які будуть відповідати умовам Прем’єр-ліги. Чекаємо на результати тендера і визначення підрядників. Але питання фінансування не зникло. Місто виділило 20 мільйонів, 10 з яких ми вже витратили. Область обіцяла 10 млн грн, але, напевно, вже не цього року. Сподіваюся, що наші домовленості з клубом (50 на 50) будуть виконані. Тому чекаємо визначення підрядника. Є інші труднощі: виробники фактично всі задіяні на виробництво щогл для ліній електропередач через ураження об’єктів критичної інфраструктури. І виготовлення наших щогл можливе не раніше як у квітні. Такі LED-світильники виробляють тільки в Китаї, тому доставка – також час. – Коли на пресконференції коментували роботу громадської організації з безкоштовної стерилізації вуличних тварин, то закликали кам’янчан надавати притулок бездомним котам і собакам, як це зробили Ви. Хто тепер Ваш домашній улюбленець? – У нашій сім’ї дві тваринки. Киця британської породи Луна, яку подарували доньці на 10-річчя. А декілька років тому побачили заклик у соцмережах надати притулок тварині від кам’янчанки, яка знайшла на смітнику песика і врятувала, бо його хотіли роздерти старші пси. Відтепер Санні – справжній член сім’ї та наша любов. Щодо проблеми безпритульних тварин, то вона залишається актуальною. Будівництво притулку ще 2020-го коштувало б понад 12,5 млн грн. Тому ми продовжуємо використовувати єдиний гуманний і науково обгрунтований метод – стерилізацію. 2025 року у співпраці з БФ «Чотири лапи Україна» спільно з факультетом ветеринарної медицини ЗВО «ПДУ» провели стерилізацію 175 тварин, що вже дає помітний результат у зниженні популяції. А я й надалі закликаю містян давати домівку тим, кого можемо врятувати. – Михайле Володимировичу, недавно в соцмережах з’явився Ваш пост до 5–ї річниці обрання міським головою і фото з незвичним для Вас образом. Ви найняли іміджмейкера та готуєтеся до виборів? – Вважаю, що мав просигналізувати про 5-річну каденцію, дуже непросту і безпрецедентну. На початку – певна політична криза, зміна поколінь, пандемія, повномасштабне вторгнення… Працювати було дуже нелегко. 5 років минуло, 5 років сподівань, 5 років планів, мрій. Щось вдалося зробити, щось, на превеликий жаль, ні, але ми працюємо. Я поділився своїми відчуттями та спогадами. Нікого ми для цього не наймали, це просто фотографія. Щодо виборів. По-перше, в країні – війна, і ми дуже хочемо її завершення. Тільки після цього я буду мати свій іспит перед громадою, і саме їй оцінювати, як вдалося спрацювати в цей безпрецедентно важкий етап розвитку нашого міста. The post 5 РОКІВ РАЗОМ ІЗ ГРОМАДОЮ appeared first on Газета "Подолянин".
Традиції святкування Різдва на Поділлі вписуються в загальнонаціональну парадигму відзначення одного з найбільших релігійних свят. Враховуючи майже столітній період радянської окупації, багато духовних надбань сьогодні втрачено... The post «УСЕ ЗАБОРОНЯЛОСЯ, АЛЕ МИ СВЯТКУВАЛИ!» appeared first on Газета "Подолянин".
<img decoding="async" class="alignright wp-image-77443" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/raryczkyj.jpg" alt="" width="430" height="346" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/raryczkyj.jpg 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/raryczkyj-400x322.jpg 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/raryczkyj-768x618.jpg 768w" sizes="(max-width: 430px) 100vw, 430px" />Традиції святкування Різдва на Поділлі вписуються в загальнонаціональну парадигму відзначення одного з найбільших релігійних свят. Враховуючи майже столітній період радянської окупації, багато духовних надбань сьогодні втрачено. Безглузда боротьба тоталітарної влади з релігією, повзуче засилля наукового атеїзму, репресивні заходи, застосовані до автохтонного населення, призвели до незворотних наслідків: поруйновано сакральні історичні споруди, вихолощено давні українські традиції, знищено духовну пам’ять народу. Переслідування вірян за релігійними поглядами тривало аж до часів так званої горбачовської перебудови, і лише із проголошенням Української Незалежності розпочалися уповільнені процеси навернення до забутих національних звичаїв. Сьогодні від носіїв фольклорних традицій, котрі народилися наприкінці 40–50–х років ХХ століття, ще реально зафіксувати уснооповідні тексти про традиції святкування Різдва у глухі тоталітарні часи. Цікавими є наші спостереження про святкування Різдва в селі Оринин на Кам’янеччині. *** МОКРИЦЬКА Євгена Миколаївна, 1944 р.н., освіта середня спеціальна, уродженка с.Оринин. – Як у Вашій родині велася підготовка до Різдва? – У нашій сім’ї постили, бабка наша була богомільна, ходила до церкви і соблюдала всі пости. На Святу вечерю готовили кутю, борщ, пиріжечки, узвар, вінєгрєт. Дуже пильнували, щоби на столі було 12 страв. Вареники були з вишнями, картофлями, з капустою. До борщу жарили балабушки, з картошкою, капустою. Борщ був обов’язково, пісний з грибами. Всьо готувалося на грибах. За літа бабка сушила їх і притримувала до свят. Рибку ставили на стіл, навіть тюлька була. Мойву жарили, зараз про неї й забули. А як сідали вечеряти (донині воно мені в очах), тато брав солому з дідуха, а житня солома має стебло, і з того стебла робив хрестик. Клав коло куті, коло пшениці. Всі ставали коло стола, бабка казала: «Мовте, діти, Отче Наш!». Тоді хазяїн, тато, перший пробував кутю, а потім вже бабка. Пшеничка, був мак, цукерочки-горошки. Вечеря була пісна. Помню, ми, діти, казали мамі: «Дайте ковбаси нам! Ви наробили ковбас, а нам не даєте». Свічка обов’язково світилася. Горіла до тих пір, поки не коньчиться вечеря. Підлоги в хаті не було, земля була. Перед Святим вечором ту землю встеляли соломою. Як повечеряли, ми квокали. Нам, дітям, кидали під стіл горіхи, канфєти. Як мали копійки, то кидали. Не дуже ті гроші були в людей. А ми кричали «кво-кво-кво», порпалися в тій соломі. Дідухом обв’язували дерева. Робили з тої соломи перевесло. Щось тато при тому ще й казав, видно, щоб родило добре. То було на другий день після вечері. Коли вже повечеряли, тато казав: «Дівчата, беріть зі стола ложки і йдіть на подвір’я, ставайте на вугол хати, тарахкайте ложками і слухайте, в яку сторону пес буде гавкати, то там ваш суджений!». Боже, як ми тарахкали! А мені пси гавкали там, де жив Буйняк, тако через город. Я й кажу, в Буйняка пси гавкають, невже Шурка мій?! А ті пси гавкали в той бік, на Селеско (район Оринина, участок кажуть – О.Р.), звідки Володя, чоловік мій (сміється). Закінчувалася вечеря молитвою. А ще казали, щоби з стола нічого не збирати, бо прийдуть вночі душі святу вечерю їсти. Дуже тато мамі наказував: «Дивись, лишки не збирай! Бо забереш лишки, то чим вони будуть їсти». А ми так вночи слухаємо, чи не тарахкають душі лишками. Як повечеряли, ми несли вечерю хрещеним. І до нас вечерю приносили, бо мама тоже тримала дітей до Хресту. Несли хрещеним, а хрещені нам тоже щось давали. Хлопчикам купляли якісь майочки. Брати приходили і хвалилися: «Майочку мені дали». А нам, дівчаткам, – хустинку. Так ся тішили. Хрещені приглашали нас за стіл, а ми шо вже їсти хотіли, як тільки за свого встали. Казали: «Запрошуємо вас до нашої вечері». А ми їм: «Прийміть нашу вечерю, Богу дякувати, що дочекалися!». То такі були часи, що не розрішали ні колядувати, ні щедрувати. Хто був на керівних роботах, то той боявся, а хто їздовий, такий-сякий, то ходили, на санях їздили колядувати. Діти ходили, а потім за це страждали. І на лінєйку викликали, і з школи казали виключать, і батьків визивали. – Перевдягалися, як ходили колядувати? – Вдягалися в хустки тернові. Мама замотувала нас по самі очі. А так перевдягалися тоже. Помню, брат мій як намалюється, і не впізнаєш його. Ходили, робили з себе якихось. Зірку носили. А на другий день старі їздили по селі кіньми. Ті вже колядували відкрито. Пили горівку, вгощалися, їден до другого ходили, в гості кликали. Каждий старався зарізати свиню і налагодити всього на свята. Різали свині і околотом смалили, дуже рідко в кого тоді лампа паяльна була. Якщо в тебе ще мала свиня, щоб різати, то пожичали м’ясо один в другого, а потім віддавали. «На другий раз ти мені віддаш, ти на Паску будеш різати, то віддаш мені», – казали. Записують у зошит. – «Я тобі дала ножку, сала, дивись, щоби ти не забула мені віддати!» (сміється). З м’ясних обов’язково була ковбаса, в бочках коптили. В кожного вдома така бочка була. М’ясо на котлєти рубали, м’ясорубок не було. Допустім, бабка якимось сікачиком так м’ясо посіче, що я, навєрно, м’ясорубкою так не зможу. Начинка була, мама пляцок пече, м’яса туди дає. П’єц палили, всього налагодять і всувають у п’єц. Закривали і вже на другий ранок на саме Різдво відкривали, і воно всьо таке тепленьке. Голубці, капуста. На Святий вечір робили капусту пісну, а до п’єца з м’ясом. На другий день так чекаємо, що мають нам з п’єца витягнути. А воно пахне, ай, Боже, лиши! Тато брав ложкою кутю і підкидав до стелі. А я всьо кажу: «Чого то він в стелю підкидає?». Нащо воно так робилося, я не маю поняття. Казав: «Ану, чи вона пристане до стелі, чи нє». Мені кажеться, це він робив, коли іно сідали вечеряти. Зараз де таке робиться. А ще під скатірку клали по зубчикові часнику, по штири з різних боків стола, щоб нечистих із хати гонити. Як повечеряли, обов’язково треба було дати корові пиріжок. А я кажу: «А корова його буде їсти, де вона пиріг їсть?». – «Так треба». Псови носили. До хліва носили. Казав тато мамі: «Давай я віднесу корові вареника». Ходили в Привороття до церкви, а як трохи більші ми були, в Ріпинці мама йшла. А я з бабкою ходила до Привороття і раз була у Красноставцях. Пішки йшли, снігами. *** РАРИЦЬКА Світлана Йосипівна, 1947 р.н, освіта середня спеціальна, уродженка с.Оринин – Як здійснювалася у Вашій сім’ї підготовка до Різдвяних свят? – Люди жили бідно. Не було такого добра, як зараз. Хто як міг, так і виживав, тяжко коло хазяйства і городів люди працювали. В будні дні просту їжу готували, а вже до Різдва старалися налагодити, щоб відчувалося свято. Ми були малі, в мене ще сестричка менша на п’ять років. Перебирали крупи на кутю, гречку на голубці, бо і камінчик міг попастися, і могло бути якесь насіння, остюки. Старалися, щоб скрізь чисто було, прибирали в хаті, на подвір’ї, мама пильнувала, щоб усі вимиті були, вдягала нас у новеньке – всі чекали свята. Саме основне, щоб на Святий вечір кутя на столі була. А яка та кутя була? Зараз на узварі роблять, а тоді кип’ятком пшеницю заливали. Добавляли горішки, цукерочки горошки, мак не знаю, чи й терли, яблучка кришили дрібненько, та й така була кутя. Цукром солодили, меду ніхто не давав, бо ніхто його не мав. – А як починалася вечеря, з молитви? – Аякже. Мовили Отче Наш і сідали за стіл. Першою пробували кутю. Їли із загальної миски, які там тарілочки. Це тільки тепер почали кожному окрему тарілку ставити. Перша зірка на небі зійшла, та й починали вечеряти. А як повечеряли, батько заносив дідух. З війни він вернувся інвалідом, без ноги. Бере палицю, йде надвір. Десь там він заховав околіт соломи. Солома була заперезана перевеслом, видно, більше метра той сніп завбільшки. Заходить тато до хати, розв’язує перевесло і розстеляє дідух по підлозі. А ми з сестричкою раді, бігаємо по соломі. Кидає батько горішки, може, кілька цукерків має, а ми шукаємо, перевертаємо ту солому, хто більше найде. Дідух стояв у хаті всі свята, аж до Водохреща. А на Івана Предтечі, це на третій день після Водохреща, його виносили надвір. А яка радість для дітей ялинка була! Ставили її у великій хаті, там не опалювалося, і вона довго стояла й не обсипалася аж до Водохреща. Як ми любили ту ялинку наряджати! Іграшок не було, то прив’язували на ниточку яблучка, цукерочки, а в горішки забивали цвяшки і намотували на гілочки. Сніжинки вирізали з паперу. А з вати робили сніг і розкидали по ялинці. Натішитися не могли. А вже як підбільшіла я, то ложками калатала після вечері. Звідки пес обізветься, там доля чекає. На Котрубівці через річку (Вовкотрубівка, район Оринина – О.Р.) відізвався пес. Заходжу в хату, розказую татові і мамі, сміємося. Так воно і вийшло, мій чоловік з Котрубівки був. – Коли закінчувалася вечеря, як продовжувалося святкування? – А вже як повечеряли, йшли колядувати тим кутком, де жили. Селеско наше було дуже співуче. Дорослі і діти ходили колюдувати. Дітям дадуть яких п’ять копійок чи пончик, а вони й тому раді. З чого ті люди мали більше давати, як у колгоспі нічого не платили. Але то було дуже весело. І дорослі, і діти ходили компаніями. Співали колядки «Добрий вечір тобі», «По всьому світу», «Нова радість стала». – А наступного дня свято продовжувалося? – Наашож, свято продовжувалося, тоже ходили колядувати. Гостей запрошували, одні до других ходили. І на Миколая, і на Різдво. Так ціла ніч проходила. Пішли до одних посиділи, як вже були в одних, то до других йдуть. – А в заміжжі як святкувалося Різдво? – Та так само. Не було достатків, як могли, так і святкували. За вечерею першою їли кутю, а потім на стіл ставили борщ з пампушками. Мама моя на Святу вечерю борщ ніколи не готувала. А тут другою стравою обов’язково був борщ з пампушками. Пісний, з грибами. Я цієї традиції дотримуюся до сьогодні, і борщ вару, і пампушки жару. Мені дуже дивно було: Різдво, а тут ніхто не колядує, ніби й свята нема. Гості були, брат завжди приходив на Святу вечерю, но щоб йшли люди вулицею колюдувати, то ніхто не йшов. Мої батьки на Різдво завжди приходили до нас на Вовкотрубівку. Приходили, заколядували і сідали за стіл. Брали дзвіночок, як же він гарно видзвонював, ми виходили з хати і разом колядували – душа на небо злітала. Коментарем долучається Валерій ГАЙШУК: – Хочу сказати, що Вовкотрубівка практично в центрі села. А Селеско – це перифирія. Тут і міліції повно було, і партійного керівництва всякого хватало, тоді ще район в Оринині був. Тому на Вовкотрубівці не ходили і не колядували. А там – поза очима, дальше. Того там було настояще Різдво. *** ГЕЛЕТА Надія Данилівна, пенсіонерка, 1951 р.н. – В бабки моєї було 5 дітей, і всі вони на Святий вечір приходили до неї. Вечерю приносили. Хата невеличка, всіх вгостити треба. Такий обичай в нашій родині. Об’язатєльно це мало бути, так як бабка – старша жінка в нашій родині. Вона в нас була купчиха, по-вуличному її так називали. Дід Степан був торговцем. Помер молодим, в 52 роки бабка лишилася сама. В 30-х роках їх розкулачили, розігнали, вислали на білі медведі. «Діти, – казала вона, – я була на білих ведмедях!». Хто трудився, робив, і там виживав. Повернулися вони назад в Україну. Десь на Сєвєр вислані були. Що-небудь бабка казала: «Я була на білих медведях». Як повечеряли, ми ходили до родини, розносили Святу вечерю. Батістова хусточка мала бути новенька, посередині тої хусточки клали колач і все, що в нас було з вечері на столі, потрошечки клали. Колач об’язатєльно повинен бути, пампушки спеціально пекли. З сиром, картоплею, капустою, вишнею, маком. Складали в баночку голубці. Оце всьо зв’язали у вузлик, і ми бігли й розносили родичам. «Відкривайте двері, ми прийшли і принесли вам Святу вечерю!», – кричали під вікнами. В нас родина була не бідна. Всі були дуже трудящі, тяжко робили, тримали хазяйство велике. Вдягнутися то особенно не було в що, босі бігали, мали одні капці на двох. Зато на Різдво і гуска була печена, і свиню різали на свято, коптили м’ясо. Замаринують клуб, кинули на три дні його в маринад. Воно постояло. Потім несли на гору, підвішували на патик у комінку, там воно задимлюється, коптиться. Тоді палили в плиті тільки дровами, це як коптільня була. Скільки часу воно димилося, я не пам’ятаю. Батько як вріже нам кусок, така вже смакота. То м’ясо не виймали все зразу. Покоптилося, батько поліз на гору, зрізав, ми з’їли, а то, що лишилося, дальше коптиться. Різалося, поки його не з’їли. *** ГУМЕНЮК Ніна Миколаївна, 1935 р.н., освіта вища, уродженка с.Ріпинці, жителька с.Оринин – Як у Вашій родині святкувалося Різдво? – Мало що цікавого тоді було. Як я була малою, церкви не працювали, Різдво святкували тихенько, щоб і не знав ніхто. В Ріпинцях церкву розгромили, до 41-го року замість церкви був клуб. Казала моя бабка, – в мами були сестри, – пішли дівки до буди. А я собі думала, яка та буда, може, така, як колись сторож на полі собі робив. А як вже ходила в перший клас, кажуть учні: «Йдем подивимося, там з клубу роблять церкву!». За німців її назад реставрували. Так вона залишилася церквою і до сьогодні. Комуністи її не завалили, тільки то що забрали обладнання церковне, зняли хрест. Ця церква збудована давно, по всіх правилах, міцна така. Вона невелика, там є парадний вхід, два входи по боках. З одного боку колись заходили молоді до шлюбу, а з другого боку заносили мертвого, щоб відправити. Так вона побудована. – Як у Вас вдома готувалися до Різдва? – Не пам’ятаю я, щоб аж так дуже дотримувалися посту, бо що тоді було. А до Різдва готовилися. Варили кутю й лагодили, що могли, що мали. Під час війни і після війни тоже не було достатку, голод був. У шість років в 41-му році я пішла в перший клас. Німці були, але я їх не бачила. Бачила, як в наше село приходили якісь, казали, що то мадяри. В мене мало спогадів про Різдво. Варили кутю, пекли лежні, голубці були. Що могли, та й то готували. Дванадцять страв не рахували, нє-нє. Рибу жарили, що зловили в річці. Не помню, щоб і молилися перед вечерею. І свічку не світили. Може, десь хтось і світив, а в нас не світили, нє. Але то всьо було за Союзу, після того, як порозкуркулювали, люди боялися. Всьо було закрито, заборонено. Як вже закінчилася війна, ходила я в третій клас. Бувало, ми пропускали школу, збиралися діти і йшли до церкви. Помню, пішли ми перед Паскою до церкви. Прийшли на другий день у школу, а вчителька каже: «Намалюю вас в газету, що ви пропустили уроки і пішли до церкви!». Пізніше, вже в шістдесятих роках, було таке, що комсомольці і комуністи людей не пускали до церкви. Помню, в Кадиївцях була церква, люди там дуже набожні. І там одна вчителька пішла на весілля, а молоді брали шлюб в церкві, і вона пішла з ними. То як ще був район тут в Оринині, її визивали в райком партії. Вона на колінах просилася, щоб її не виганяли з роботи. Дуже строго було і для вчителів, і для учнів. Не можна було до церкви ходити. Від 44-го року я вже була без мами, жила тільки з татом, а знаєш, як чоловік, як міг, так і ратувався. Бідно було, а потому ще й голод настав і всякі другі неприємності. Я прийшла у невістки в Оринин. Тут в чоловіка була велика сім’я. Святкували вони всі свята і готовилися кожний раз. Чоловікова мама готовила кутю і дванадцять страв, і свічку за вечерею світили, і Богу молилися. І колядники додому до нас приходили, і на церкву ходили колядувати. Все заборонялося, але ми святкували! Підготував Олег РАРИЦЬКИЙ, професор кафедри історії української літератури та компаративістики К–ПНУ ім.І.Огієнка, доктор філологічних наук, сьогодні – військовослужбовець ЗСУ. The post «УСЕ ЗАБОРОНЯЛОСЯ, АЛЕ МИ СВЯТКУВАЛИ!» appeared first on Газета "Подолянин".
У Кам’янці-Подільському 2025-й став роком, коли місто ніби навчилося дихати двома легенями: однією - воєнною, напруженою, сповненою болю та боротьби, а другою - людською, творчою, спортивною, життєствердною. Це був рік, коли поруч із сиренами лунали оплески на фестивалях, коли поруч із волонтерськими штабами вибухали емоції на стадіонах, коли поруч із тривогою жила незламна жага творити, допомагати й перемагати. The post КАМ’ЯНЕЦЬ ТВОРИВ, НАДИХАВ І ВИСТОЯВ appeared first on Газета "Подолянин".
У Кам’янці-Подільському 2025-й став роком, коли місто ніби навчилося дихати двома легенями: однією – воєнною, напруженою, сповненою болю та боротьби, а другою – людською, творчою, спортивною, життєствердною. Це був рік, коли поруч із сиренами лунали оплески на фестивалях, коли поруч із волонтерськими штабами вибухали емоції на стадіонах, коли поруч із тривогою жила незламна жага творити, допомагати й перемагати. Цей рік довів: Кам’янець – не просто місто-фортеця. Це місто, де кожна людина – цеглинка великої спільної стійкості. Спортсмени, ветерани, волонтери, студенти, музиканти, школярі, митці – кожен у свій спосіб піднімав планку можливого там, де інші бачили лише труднощі. І саме з цих тисяч маленьких і великих подвигів складається головний підсумок року: Кам’янець вистояв, Кам’янець творив, Кам’янець надихав. ГУЧНІ СУПЕРЕЧКИ РОКУ 2025 рік у нашому місті минув під знаком гучних суперечок – від баталій навколо статусу університету й дискусій щодо Алеї Надії до транспортного тарифу та нового бренду міста. Цей рік став одним із найбурхливіших у новітній історії Кам’янець-Подільського національного університету ім.Івана Огієнка. Те, що почалося як технічне рішення уряду про реорганізацію, виросло у масштабну боротьбу за автономію, назву та саму ідентичність університету. Першого серпня на офіційних ресурсах вишу з’явилося емоційне звернення студентів та науково-педагогічних працівників. У ньому вони висловили різке обурення наказом МОН про приєднання Кам’янець-Подільського національного університету ім. Івана Огієнка до Подільського державного університету. За два дні до цього, 30 липня, відбулася конференція трудового колективу, де ухвалили рішення готувати судовий позов, аби оскаржити розпорядження Кабміну. Аргументи викладачів і студентів були жорсткими: відсутність публічних консультацій, ігнорування позиції колективу, непрозорість реорганізаційної процедури, дисбаланс у складі комісії, та головне – загроза втрати статусу національного. Восени питання нарешті було врегульовано. Нове рішення Кабміну змінило попереднє: Подільський державний університет приєднують до Кам’янець-Подільського національного університету ім. Івана Огієнка, а не навпаки. Статус «національного» та ім’я залишаються незмінними. А ще на початку року громадські слухання перетворилися на гарячу суперечку. Перевізники наполягали на підвищенні тарифу до 16-18 грн, аргументуючи зростанням витрат і дефіцитом кадрів. Містяни виступали проти підвищення, наголошуючи на низькій якості перевезень: переповнені автобуси, технічні проблеми, грубість водіїв та повна непрозорість прибутків. Дискусія не раз переходила в сварки. Попри все, після додаткових обговорень і вагань, міська влада все ж ухвалила рішення встановити тариф у 13 грн – як компроміс між вимогами перевізників та можливостями кам’янчан. Відбулися зміни в депутатському корпусі міськради – з різних причин до неї ввійшли наступні за списком депутати від політичних сил Ніна ФАБІЯНСЬКА («Слуга Народу») і Дмитро ВАСИЛЬЯНОВ («ЄС»). Ще влітку Політична рада партії «Слуга Народу» ухвалила рішення про підтримку народної ініціативи щодо відкликання п’ятьох депутатів Кам’янець-Подільської міської ради. Четверо з них – Аракел МЕЖЛУМ’ЯН, Валентина БОРКОВСЬКА, Андрій БОЙКО та Дмитро ВЛАСЮК – оскаржували рішення в судовому порядку. Проте 9 грудня Сьомий апеляційний адміністративний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції: відмовити депутатам у скасуванні рішення партії. Новий бренд міста: крок уперед чи крок у прірву? Саме таке питання супроводжувало містян цьогоріч. 23 жовтня депутати затвердили нову айдентику Кам’янця, на розробку якої з бюджету пішло майже 100 тис. грн. Презентація бренду M360 Agency викликала одразу дві хвилі реакцій – підтримку та різку критику. Що отримало місто? Нове стилістичне рішення, логотип із «променями», слоган «Кам’янець може те, що можеш ти» та концепцію, у центрі якої – людина. Що обурило опонентів? Насамперед відсутність згадки про повну назву міста, мінімум історичних асоціацій, порівняння з логотипом російського «Кинопоиска». Попри суперечки, бренд затвердили, а міський голова Михайло ПОСІТКО зазначив: «Якщо обговорюють – це означає, що бренд працює». МЕДИЧНІ НОВИНИ РОКУ Медична сфера Кам’янеччини упродовж року продемонструвала не лише стійкість в умовах війни, а й розвиток, гуманність та професійне зростання. У селі Оринин відбулося відкриття релокованої з Донеччини Мирноградської лікарні, яка розмістилася у приміщеннях Орининської поліклініки, закритої 2022 року. А Кам’янець-Подільська міська лікарня 2025 року підтвердила статус закладу зростання, розвитку та національного визнання. Серед ключових подій року: участь у проведенні трансплантації серця – третьої успішної операції спільно з командою Першого Львівського медичного об’єднання; посмертне вилучення нирок донора – черговий етап розвитку трансплантології та здійснення забору серця й інших органів заради порятунку шестирічного пацієнта з Житомира. КАДРОВІ ЗМІНИ РОКУ Цей рік у Кам’янці-Подільському не минув без кадрових змін у ключових сферах життєдіяльності громади. Призначено нову керівницю Кам’янець-Подільського державного історичного музею-заповідника Олександру СВИРИДЮК. Директоркою КУ «Молодіжний центр Кам’янця-Подільського» стала Владислава ДЖУРИК. До виконання обов’язків ректора Подільського державного університету приступила Алла ІВАНОВСЬКА. А виконання обов’язків ректора К-ПНУ ім.Івана Огієнка покладено на Наталію БАХМАТ. Підполковника Богдана БЕРКУТУ призначено начальником Кам’янець-Подільського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою. А новим директором Кам’янець-Подільського ліцею №14 став Олександр ГОРДІЙЧУК. Начальником міськуправління охорони здоров’я призначено Дениса ПШЕТАКОВСЬКОГО, Світлана БОДНАР очолила управління гуманітарної політики міськради. Керівником КНП «Дитячий медичний центр» став Вадим ГОЛОВКО. Обов’язки директора Кам’янець-Подільського РЕМ АТ «Хмельницькобленерго» тепер виконує Максим ХМЕЛЮК. А обов’язки гендиректора КП «Міськтепловоденергія» покладено на Артура ПАШУ. На посаду керівника Кам’янець-Подільської окружної прокуратури призначено Наталію ГОНЧАРУК. Папа Римський Лев XIV призначив правлячим єпископом Кам’янець-Подільської дієцезії Римо-католицької церкви Едуарда КАВУ. МІСТО ЖИЛО ДОПОМОГОЮ Волонтерство давно стало не просто допомогою, а частиною міського життя. Культура, освіта, переселенці, підлітки, митці – усі тримають свій тиловий фронт. Протягом року «Подолянин» не раз переконувався: саме людська солідарність творить справжні дива. Волонтерський центр «Мотанка» вже четвертий рік – серце кам’янецького волонтерства. Тут плетуть сітки, шиють кікімори, адаптивну білизну для бійців, збирають донати й тримаються одне одного. Міські заклади культури стали маленькими фортецями підтримки – і творчість, і арттерапія, і спосіб зібрати кошти на техніку для фронту. Товариство Червоного Хреста України в Кам’янець-Подільському – ще один важливий фронт. Волонтери організовували збори речей, продуктові набори для сімей військових і переселенців, навчали містян домедичній допомозі, проводили інформаційні акції та підтримували поранених. Їхня робота часто залишалася непомітною, але критично важливою. Місто протягом року жило благодійністю. Влаштовувалися численні ярмарки, де школярі, студенти, громади та колективи зібрали сотні тисяч гривень на потреби ЗСУ. Особливо виділився «День активного донату», організований ЦКіМ «Розмай». Загалом це був справжній марафон добрих справ. Діти й дорослі виготовляли сувеніри, пекли смаколики, продавали власні вироби, щоб зібрати кошти на дрони, тепловізори, Starlink-и та медичні засоби тощо. Важливою складовою цієї підтримки упродовж усього 2025 року стала й системна допомога з боку міської ради. З міського бюджету регулярно виділялися кошти на потреби військових частин, у яких служать захисники-кам’янчани. За ці кошти закуповувалися дрони, засоби радіоелектронної боротьби, обладнання зв’язку та інша необхідна техніка, що безпосередньо посилювала обороноздатність наших підрозділів. Водночас місто послідовно дбало й про тих, хто повертається з війни. Влітку розпочав роботу комунальний заклад «Ветеранський простір «Ветеран ПРО» Кам’янець-Подільської районної ради». До штату закладу ввійшли фахівці із супроводу ветеранів і демобілізованих осіб, які надають їм та їхнім родинам інформаційно-консультаційні послуги, допомагають у процесах реабілітації, соціальної адаптації та повернення до мирного життя. ЗІРКОВІ ГОСТІ ТА ФЕСТИВАЛІ РОКУ 2025-й став роком, коли Кам’янець нагадав усій країні: попри війну, виклики й втому, тут б’ється потужне культурне серце. Місто жило фестивалями, концертами, поетичними вечорами, мистецькими зустрічами й гучними візитами зірок – і «Подолянин» був у центрі всіх цих подій, фіксуючи, як Кам’янець оживає, наче після довгої зими. Весна розпочалася зі слова – поетичного, камерного, емоційного. Фестиваль «Поділля Open» повернув у Старе місто мелодію голосів, ритм рими й теплі розмови про те, що тримає людей у найважчі часи. Навесні на наше місто звернула увагу вся країна. Популярна програма «Сніданок з 1+1» приїхала познайомити телеглядачів з Кам’янцем, його історією та людьми. Неля ШОВКОПЛЯС і Єгор ГОРДЄЄВ створили етер, у якому місто сяяло – не на показ, а природно, як воно вміє. І цього разу не Кам’янець їхав у столицю, а столиця – до Кам’янця, що само по собі стало символічним жестом. І майже без паузи Кам’янець підхопив інший настрій – фестивальний. «Нетлінна спадщина глибин Дністра» та ярмарок «На Іванця до Кам’янця» з їхнім фольклором, ремеслами, народним співом та запахом домашньої кухні перетворили площі на простір, де минуле міцно тримало за руку сучасність. А чого лиш був вартий фестиваль «Амбасадор дитинства». Це свято змінило звичне уявлення про дитячий захід. Бо коли в один день на сцену виходять Kalush Orchestrа, ВУЗВ, POSITIFF, Влад ДАРВІН, Amador LOPEZ, Люся КАВА, Дядя ЖОРА, BRYKULETS та інші зірки – це вже не просто фестиваль, а емоційний шторм. СПОРТИВНІ ЗВИТЯГИ 2025-ий став доказом того, що незламність може звучати не лише на фронті, а й на спортивних аренах, у волонтерських залах, на благодійних ярмарках і на стадіонах, які знову заповнили люди. Спорт цьогоріч не просто жив – він став натхненням і символом сили міста, що б’ється одразу на кількох фронтах. Весна принесла футбольний вибух. ФК «Епіцентр» увійшов до Української Прем’єр-ліги (УПЛ), завоювавши право на це місце достроково в сезоні 2024-2025. Команда стала чемпіонкою Першої ліги ПФЛ 2024-2025, отримавши золоті медалі та вперше в історії виступила в найвищому дивізіоні українського футболу. Також 2025-й отримав міжнародну гордість – збірна України виступала на «Іграх Нескорених – 2025» у Ванкувері та Вістлері, виборовши 30 медалей і посівши третє місце в загальному заліку. І серед медалістів – кам’янчанин майор Валерій ОДАЙНИК із 143 ОНТЦ «Поділля». Він виступав у бігових лижах, веслуванні, скелетоні, баскетболі, волейболі та регбі – й усюди демонстрував силу, витримку тав майстерність. А вже восени він разом із побратимами зробив неможливе: під час «Звитяги Нескорених» ветерани з тяжкими ампутаціями синхронно протягнули два автобуси загальною вагою 36 тонн, подолавши 16 м 95 см. Рекорд зафіксовано Національним реєстром рекордів України. А ще і мотобол повернув рев спорту, який є в ДНК міста. Влітку Україна офіційно повернула збірну на чемпіонат Європи з мотоболу після 8 років відсутності – турнір відбувся в місті Будель (Нідерланди). Хоча команда України посіла останнє місце (МК «Поділля-Мотор» представляли В’ячеслав ЯНІШЕН і Владислав МУДРИК), цей виступ став символічною перемогою: весь світ ще раз переконався, що Україна була і буде мотобольною державою. А після цього на наш кам’янецький мотобольний стадіон завітав литовський клуб МК «Kretinga», який зіграв з командами міста. Баскетбольний рік також виявився гучним. Команда «ДіДіБао» у Вищій лізі провела численні переможні матчі, повернула інтерес молоді до баскетболу й знову зробила цей вид спорту частиною міських буднів. Весняний відрізок сезону став особливо вражаючим – результативність, емоції, заряд трибун. КРИМІНАЛ РОКУ 2025-й став роком, коли вся Кам’янеччина знову переконалася: війна точиться не лише на передовій, а й у тилу. І хоча правоохоронці працювали злагоджено та професійно, низка резонансних злочинів сколихнула громаду. На початку року трапився вибух біля ТЦК забрав життя кур’єра та поранив вісьмох людей. СБУ швидко встановила виконавців – місцевого наркозалежного та 17-річного студента, завербованих фсб через телеграм-канали. Вони виготовили та доставили вибухівку, яку куратори з рф підірвали дистанційно. Обидва зловмисники під вартою, їм загрожує довічне ув’язнення. Небезпечним планом фсб стали підготовлені вибухи під автомобілями восьми депутатів міськради. СБУ затримала двох агентів у момент виготовлення вибухівки в орендованій квартирі. Серед виконавців – 24-річна наркозалежна жінка та її співмешканець. Після цього в місті встановили нові заходи безпеки. Кам’янець знову опинився в епіцентрі небезпеки, коли 25-річний мешканець Київщини, також завербований через телеграм, прибув до міста, щоб убити військового ЗСУ. Він заклав вибухівку під колесо авто захисника біля багатоповерхівки. СБУ затримала його «на гарячому». Зловмисник діяв за вказівками фсб. Йому оголошено підозру за державну зраду та підготовку теракту. Ще один вибух, але тепер емоцій, привнесла перевірка Омбудсмена одного із приватних закладів для літніх людей, яка виявила: прив’язаних мотузками підопічних, замкнених у кімнатах людей із психічними розладами, плісняву та антисанітарію. Поліція відкрила кримінальне провадження за незаконне позбавлення волі. Телефонні аферисти обманювали містян упродовж року, виманюючи гроші за вигадані проблеми й небезпеки. Поліція неодноразово попереджала громадян та відкривала провадження, однак кількість інцидентів зростала. ВТРАТИ РОКУ Підбиваючи підсумки 2025 року, важко оминути головне – війна й далі забирає наших людей. Для Кам’янеччини цей рік став роком важких прощань: чорні звістки з фронту не припиняли надходити, і громада міста та району вже вшанували пам’ять 236 Героїв (станом на 25 грудня), які віддали життя за незалежність України. За кожною цифрою – доля людини, родина, нездійснені мрії та незавершені плани. Їхня самопожертва стала частиною історії нашого краю, а ім’я кожного полеглого сьогодні вписано не лише в офіційні списки, а й у серця тих, хто продовжує жити й працювати заради України, яку вони боронили. Сюзанна СИРОТЮК. The post КАМ’ЯНЕЦЬ ТВОРИВ, НАДИХАВ І ВИСТОЯВ appeared first on Газета "Подолянин".
23 грудня відбулася 62-га позачергова сесія міської ради. Робота депутатів розпочалася в особливій, по-справжньому святковій атмосфері. До сесійної зали завітали юні кам’янчани-пластуни, які передали громаді міста Вифлеємський вогонь миру - знак духовного світла, надії та віри, що напередодні Різдва об’єднує людей і несе тепло в серця. The post ТЕПЛО ВИФЛЕЄМА І БЮДЖЕТ МАЙБУТНЬОГО appeared first on Газета "Подолянин".
23 грудня відбулася 62-га позачергова сесія міської ради. Робота депутатів розпочалася в особливій, по-справжньому святковій атмосфері. До сесійної зали завітали юні кам’янчани-пластуни, які передали громаді міста Вифлеємський вогонь миру – знак духовного світла, надії та віри, що напередодні Різдва об’єднує людей і несе тепло в серця. Після цього міський голова Михайло ПОСІТКО подякував юним пластунам за їхню місію і збереження гарної традиції. А ще відзначив важливість таких символічних жестів для єднання громади, особливо в непростий для країни час, і напередодні Різдва вручив дітям солодкі подарунки як знак вдячності та підтримки. Із вітальним словом до присутніх звернулися архієпископ Кам’янець-Подільський і Новоушицький ГЕРМАН, а також голова Духовної ради християнських церков і релігійних організацій Кам’янця-Подільського отець Едуард ВАСИЛЕНКО – настоятель римо-католицької парафії, побажавши громаді миру, духовної єдності, Божого благословення, витримки в непростий час та світлої надії на прийдешні зміни на краще. Після цього виступив голова міської Ради ветеранів Микола ЯЩУК. Він подякував депутатському корпусу і виконавчим органам за системну роботу на благо громади, наголосивши, що Кам’янець-Подільський є багатовекторною громадою, в якій особлива увага приділяється соціальному захисту людей, які опинилися у складних життєвих обставинах, а також підтримці Збройних сил України. – Єднаємося заради Перемоги, бо в єдності – наша сила, – підкреслив він у своєму виступі, привітавши присутніх із прийдешніми різдвяними святами. Також Микола Ящук повідомив про відзначення представників міської влади за співпрацю з ветеранською спільнотою. Зокрема, секретаря міської ради Ірину ШЕЛЕПНИЦЬКУ було нагороджено медаллю Ради організації ветеранів України за вагомий внесок у розвиток системи соціального захисту і громадянського суспільства. Згідно з рішенням сесії, звання «Почесний громадянин міста Кам’янця-Подільського» (посмертно) присвоєно нашим Героям, які загинули під час російсько-української війни: Олегу СКАКУНУ, Миколі ЖУКУ, Володимиру КОРОЛЮКУ, Дмитру БАЛЮКУ. А головним рішенням сесії стало ухвалення бюджету громади на 2026 рік у розмірі 1 млрд 260 млн 700 тис. грн. «Це бюджет про щоденну підтримку людей, допомогу нашим захисникам і впевненість у тому, що громада житиме та розвиватиметься навіть у непрості часи. Щиро дякую депутатам за спільне, відповідальне рішення, а платникам податків – за внесок у майбутнє Кам’янця», – опублікував міський голова Михайло ПОСІТКО в себе на сторінці у фейсбуку одразу після 62–ї сесії міськради. Сюзанна СИРОТЮК. The post ТЕПЛО ВИФЛЕЄМА І БЮДЖЕТ МАЙБУТНЬОГО appeared first on Газета "Подолянин".
Війна щодня забирає найкращих. Вони пішли на захист України і не повернулися, залишивши по собі біль, гордість та пам’ять. The post ВОГОНЬ ЇХНІХ ЖИТТІВ НЕ ЗГАСНЕ appeared first on Газета "Подолянин".
Війна щодня забирає найкращих. Вони пішли на захист України і не повернулися, залишивши по собі біль, гордість та пам’ять. БУВ СВІТЛОЮ ЛЮДИНОЮ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-77408" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/bernashevskyj-zag.jpg" alt="Сергій БЕРНАШЕВСЬКИЙ" width="300" height="355" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/bernashevskyj-zag.jpg 394w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/bernashevskyj-zag-338x400.jpg 338w" sizes="auto, (max-width: 300px) 100vw, 300px" />16 грудня 2025 р. під час виконання бойового завдання поблизу с.Тихе Синельниківського району Дніпропетровської області, зазнавши поранення, несумісного з життям, загинув житель Орининської громади Сергій БЕРНАШЕВСЬКИЙ. «Спочивай із миром, друже! Було за честь пліч-о-пліч пройти з тобою певний відрізок спільного життя. Ти був світлою людиною! Герої не вмирають», – написав у соцмережах Олег Трасоруб. Тетяна Надольська висловила у фейсбуку співчуття рідним: «Співчуття, біль… Сергію вічна і світла пам’ять як чудовій людині, мужньому чоловіку, дбайливому батьку та люблячому чоловіку… Легких хмаринок, Царство небесне, спочивай із миром, слава Герою!!!» 23 грудня Героя поховано на Алеї Героїв місцевого кладовища в с.Оринин. ВІРНИМ І СПРАВЖНІМ ДРУГОМ БУВ 20 грудня Кам’янець–Подільська громада у скорботі провела в останню путь солдата Дмитра НАДТОЧІЯ. Дмитро Олександрович народився 15 серпня 1981 р. Проходив строкову службу в 1999–2001 рр. Також за мобілізацією служив із березня 2015 р. по квітень 2016–го. У перший день повномасштабного вторгнення Воїн знову вступив до лав захисників. Був стрільцем в одній із військових частин ЗСУ. Дмитро Олександрович помер 17 грудня 2025 р. під час перебування у відпустці в м.Кам’янець–Подільський. Близькі згадують Дмитра Олександровича як вірного, відданого, щирого, справжнього друга, який ніколи не міг нікому відмовити в допомозі. Поховано Героя на міському кладовищі в м.Кам’янець–Подільський. СТАВ У СТРІЙ ВІЙСЬКА НЕБЕСНОГО «Наша чемеровецька земля стане останнім місцем прихистку для донеччанина, гранатометника одного зі стрілецьких підрозділів ЗСУ солдата Даниїла ЩЕГРЕНЬОВА… Даниїл Георгійович народився в м.Горлівка Донецької області 9 вересня 1992 р. Навчався в Горлівській філії одного з київських вишів, здобуваючи спеціальність реабілітолога. Навчання не завершив, а пішов працювати на Горлівську торговопродовольчу базу експедитором. У червні 2022 р. Даниїл разом із матір’ю був евакуйований із Донеччини, оселився в Чемерівцях і пішов працювати в Чемеровецьке АТП-16847. 25 вересня 2024 р. Даниїл був мобілізований до лав ЗСУ. Воював на харківському напрямку. Із третього березня 2025 року Даниїл Георгійович був визнаний зниклим безвісти. Недавно матері надійшло сповіщення про те, що син загинув під час мінометного обстрілу поблизу с.Петропавлівка Куп’янського району Харківської області», – повідомили в Чемеровецькій тергромаді. 24 грудня Героя поховано в Чемерівцях. СЕРЦЕ ЗУПИНИЛОСЯ НАЗАВЖДИ Під час проходження військової служби помер старший солдат Володимир ГАВРИЛЕНКО. Володимир Олександрович народився 13 вересня 1975 р. в с.Жабинці Новоушицької тергромади. Навчався в Заміхівській середній школі, згодом – у Говірському ПТУ, де здобув професію тракториста. Працював у місцевих господарствах. Воїн у 2015–2016 рр. боронив Україну в зоні проведення АТО. З березня 2023 р. проходив військову службу за мобілізації. Серце Захисника назавжди зупинилося 13 грудня 2025 р. в Дніпропетровській області. У Героя залишилися дружина, син, брат. НЕ ПОВЕРНЕТЬСЯ ТУДИ, ДЕ НАРОДИВСЯ І ВИРІС Новодунаєвеччина 19 грудня попрощалася з Віктором ФЕДОРОВИМ. «У грудні 2022 р. разом із сім’єю Віктор приїхав у с.Томашівка з Херсона, рятуючи рідних від російського окупанта, – йдеться в повідомленні Новодунаєвецької тергромади. – Він любив Україну і мужньо боронив її від ворога. Але 27 травня 2025 р. поблизу с. Єлизаветівка Покровського району Донецької області Воїн прийняв свій останній бій… І з того часу вважався зниклим безвісти. 19 грудня 2025 р. Віктор Вікторович назавжди повернувся в Томашівку, щоб віднайти вічний спочинок. На жаль, до рідного краю, в Херсон, де народився і виріс, Захисник повернутися вже не зможе». У Героя залишилися мати, сестра, дружина і маленький син. ЗАХИЩАВ СУВЕРЕНІТЕТ ДЕРЖАВИ І ще одна втрата для Чемеровеччини – 17 грудня 2025 р. обірвалося життя Сергія ОВЧАРУКА. Сергій Анатолійович народився 10 серпня 1983 р. в Красноставцях, там і навчався у школі. Працював у місцевому господарстві на різних роботах. «Проживав разом із батьками. З дружиною народили і виховували двох синів. Має старшого сина від першого шлюбу. Здавалося б, тільки жити, працювати, допомагати батькам, підтримувати дітей і дбати про родину. Та не судилося… Бо на українську землю прийшла ненависна війна, – проінформували в Чемеровецькій тергромаді. – В лютому 2023 р. Сергій Анатолійович добровільно вступив до лав ЗСУ, став на захист родини і країни. Сергій був старшим навідником самохідної артилерійської бойової машини. Перебуваючи на бойовій позиції поблизу с.Курилівка Куп’янського району Харківської області, 17 грудня 2025 р. Герой помер». The post ВОГОНЬ ЇХНІХ ЖИТТІВ НЕ ЗГАСНЕ appeared first on Газета "Подолянин".
Герої стали на захист України в найтяжчий для неї час і заплатили найвищу ціну за наше право жити у вільній державі. The post ВІЧНА ШАНА ТИМ, ХТО СТАВ НА ЗАХИСТ appeared first on Газета "Подолянин".
Герої стали на захист України в найтяжчий для неї час і заплатили найвищу ціну за наше право жити у вільній державі. ЗАГИНУВ ТАЛАНОВИТИЙ ІСТОРИК <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-77357" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/storchovyj2.jpg" alt="Валерій СТОРЧОВИЙ" width="247" height="367" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/storchovyj2.jpg 382w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/storchovyj2-270x400.jpg 270w" sizes="auto, (max-width: 247px) 100vw, 247px" />16 грудня стало відомо, що на фронті загинув кам’янчанин Валерій СТОРЧОВИЙ. Валерій Миколайович народився у жовтні 1970 р., навчався в 15-й школі, закінчив історичний факультет Кам’янець-Подільського педінституту (нині К-ПНУ ім.І.Огієнка). «Музейна родина втратила фахівця, справжнього ерудита та висококваліфікованого історика. Валерій Сторчовий присвятив роботі в музеї понад три десятиліття, розпочавши свій шлях 1992 р. Працював на різних об’єктах заповідника, останнім з яких стала міська Ратуша. Його наукові інтереси були надзвичайно широкими. Нумізматика та боністика: Валерій був визнаним фахівцем з історії грошей та грошових знаків країн пострадянського простору. Історія релігії: досліджував розвиток римо-католицької церкви на Поділлі (XIV-XXI ст.). Музейна справа: брав активну участь у створенні експозицій, зокрема став одним із творців музейного простору «Меморіал мучеників за віру». Висловлюємо щирі співчуття рідним, близьким та побратимам Героя. Світла пам’ять і вічна шана захиснику», – повідомили в Кам’янець-Подільському державному історичному музеї-заповіднику. Колега Захисника Ольга Венгрова оприлюднила допис у соцмережах: «Ти був різним…, в чомусь – відвертим або зовсім закритим, для когось із колег – «дивакуватим», на будь-яке запитання в тебе була розлога і переконлива відповідь, якщо ти хотів відповісти, якщо ні – переконлива відмова, з тобою було легко спілкуватися і водночас складно… Не віриться, не сприймається страшна реальність…». «Дякую тобі за справжність та героїзм, за донечку і за онуків, за захист країни, на який ти пішов без страху. Пам’ятатиму тебе завжди. Герої не вмирають», – написала Тетяна Сторчова. На момент друку газети відомостей про дату похорону ще не було. НЕ ЖАЛІВ НІ СИЛ, НІ ЗДОРОВ’Я «Дунаєвецька родина втратила ще одного Захисника, ще одне молоде життя… 6 грудня 2025 р. під час виконання бойового завдання в м.Оріхів Запорізької області загинув наш земляк із с.Велика Кужелева, водійелектрик взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів, старший солдат Олексій ПАРШИКОВ, – повідомила міський голова м.Дунаївці Веліна Заяць. – Із першого дня повномасштабного вторгнення він добровільно пішов на військову службу, щоб зупинити рашистську навалу. Для цього Герой не жалів ні сил, ні здоров’я. Олексій зазнавав поранень, але, пройшовши лікування і реабілітацію, повертався на службу. Проте на 49 році життя під час запеклого бою з ворогом земний шлях нашого Захисника обірвався. Герой залишив у глибокій скорботі матір, батька, трьох дітей, сестру та трьох братів». Олексій Іванович народився 8 вересня 1976 р. в росії, однак його серце і доля назавжди були пов’язані з Україною. Коли хлопчикові виповнилося три роки, родина переїхала до с.Велика Кужелева, де й минули його дитинство та юність. Після закінчення місцевої школи навчався у Хмельницькому ПТУ, опановуючи будівельну справу, а згодом – у Кам’янець-Подільському будівельному технікумі. Працював за кордоном, але повернувся додому, бо саме тут знайшов своє найбільше щастя – зустрів кохання, створив родину. Разом із дружиною виховували сина і донечок-близнят. Свій останній бій він прийняв у День Збройних сил України. 12 грудня Героя поховано на місцевому кладовищі в с.Велика Кужелева. ВВАЖАВСЯ ЗНИКЛИМ БЕЗВІСТИ 16 грудня Новоушицька тергромада провела в останню земну путь солдата Андрія КОРДОНСЬКОГО. «Наш земляк, житель с. Куражин Андрій Кордонський, який загинув 26 вересня 2024 р., повертається додому «на щиті». Певний період його вважали зниклим безвісти. Віднедавна, відповідно до рішення суду, Андрія визнано загиблим. І лише нині родина зможе з ним попрощатися та поховати в рідному селі. Андрій Станіславович народився 28 листопада 1994 р. в с.Куражин. Проходив військову службу за мобілізацією з червня 2024 р. Захищав Україну в складі 68-ї окремої єгерської бригади ім.Олекси Довбуша (68 ОЄБр). Загинув Герой під час виконання бойового завдання біля с.Маринівка Новогродівської міської тергромади Покровського району Донецької області. У загиблого Героя залишилися мати і сестра», – повідомили в Новоушицькій тергромаді. Поховано Воїна в с.Куражин. СПОКІЙНИЙ, ВИВАЖЕНИЙ, ПОМІРКОВАНИЙ «Усією громадою сумуємо з приводу передчасної смерті військовослужбовця ЗСУ Дениса РОЗДОБУТЬКА», – повідомили в Чемеровецькій тергромаді. Денис Анатолійович народився 9 вересня 1982 р. в с.Каменоломня Сакського району Автономної Республіки Крим. Згодом родина переїхала на постійне проживання на Чемеровеччину, в с.Кочубіїв, рідне село батька. Дитинство його не було безтурботним. 1988 р. Денис втратив матір, а через десять років помер батько. Виховувала хлопчика бабуся, яка з усіх сил намагалася замінити йому батьків. Після закінчення школи Денис опанував професію тракториста. Працював спочатку на місцевому сільгосппідприємстві, згодом – на АЗС. У шлюбі із дружиною Тетяною 2012 р. народився син Владислав. Спокійний, виважений, поміркований, товариський, завжди усміхнений, – саме так згадують його колеги, друзі та односельчани. 25 жовтня 2025 р. Захисник був мобілізований до лав ЗСУ. Пройшов військову підготовку і служив у одному з військових підрозділів, що дислокувався на заході України. У зв’язку з погіршенням стану здоров’я, Воїн проходив курс лікування в Закарпатському обласному шпиталі. Згодом був направлений додому у відпустку для відновлення. Проте хвороба виявилася сильнішою за Героя. Після п’яти днів у реанімаційному відділенні його серце зупинилося. ОДНИМ З ПЕРШИХ СТАВ НА ЗАХИСТ І ще одна гірка втрата для Новоушиччини – загинув солдат Мирослав БОЙЧУК. Мирослав Михайлович народився 19 серпня 1978 р. в с.Песець, там і навчався в школі. Після цього в Говірському ПТУ здобув професію тракториста. Працював водієм на великогабаритних транспортних засобах у місцевих господарствах. Відразу після початку повномасштабного вторгнення пішов боронити Батьківщину. Був водієм в одній з військових частин ЗСУ. Мирослав зник безвісти у жовтні минулого року. Відтоді родина чекала на добру звістку. Але, на жаль, днями рідні отримали сповіщення про його загибель – 28 жовтня 2024 р. в Покровському районі Донеччини. У Героя залишилися мати, дружина, дочка, син, брат. The post ВІЧНА ШАНА ТИМ, ХТО СТАВ НА ЗАХИСТ appeared first on Газета "Подолянин".
«Ця меморіальна дошка - з вокзалу міста Покровськ Донецької області. Ми віримо, що вона туди повернеться, а доти буде в місті, де навчався, надихався і творив Микола Леонтович... The post ЛЕОНТОВИЧ НА ВОКЗАЛІ СЛУХАВ «ЩЕДРИК» appeared first on Газета "Подолянин".
<img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-77377" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/shhedryk_stor.111.jpg" alt="Відкриття дошки" width="428" height="340" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/shhedryk_stor.111.jpg 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/shhedryk_stor.111-400x319.jpg 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/shhedryk_stor.111-768x612.jpg 768w" sizes="auto, (max-width: 428px) 100vw, 428px" />«Ця меморіальна дошка – з вокзалу міста Покровськ Донецької області. Ми віримо, що вона туди повернеться, а доти буде в місті, де навчався, надихався і творив Микола Леонтович. Із цього вокзалу 1919 року хористи Української республіканської капели вирушили в подорож Європою. Натхненний подільськими колядками «Щедрик» пролунав у 17 країнах, а після став символом Різдва, тепла й світла по всьому світу». Так написано на табличці на будівлі Кам’янець-Подільського залізничного вокзалу під меморіальною дошкою-барельєфом на честь Миколи ЛЕОНТОВИЧА, яку урочисто відкрили 13 грудня – в день 148-ї річниці з дня народження відомого музиканта. «Якби в Україні був фірмовий потяг «Леонтович», то він курсував би за маршрутом Покровськ – Кам’янець-Подільський. Ці два важливі міста в житті відомого композитора об’єднала «Укрзалізниця», – коментують у компанії подію, яку організували. Ця дошка від травня 1993 р. висіла на вокзалі Покровська. Адже 1904 року Микола Леонтович, який навчався в Подільській духовній семінарії, став учителем співу в залізничному училищі на станції Гришине (нині Покровськ) і заснував робітничий хор залізничників. Ініціаторами й організаторами встановлення цієї дошки були історикиня Валентина СТРЮК і начальник управління архітектури та містобудування Покровської (до 2016 р. Красноармійської) міськради Леонід КИСЕЛЬОВ. До речі, існує версія, що зліпок руки композитора для дошки робили з руки пана Кисельова. Дошку виготовили на Донецькому виробничо–художньому комбінаті, автор – скульптор Василь ЛЮТИЙ. У вересні 2024 р., коли ситуація в Покровську погіршилася, працівники вокзалу зняли її й вивезли спершу до Слов’янська, а далі – на Хмельниччину. Людину, яка разом із військовим, котрий просто проходив поруч, знімали дошку для евакуації, звати Сергій ПТАШИНСЬКИЙ – на той момент очільник вокзалу Покровська. І він приїхав до Кам’янця на урочистості. – Не могли залишити, бо це наше. А своє треба берегти. Тож відривали цю дошку від стіни без інструментів, ледь не голіруч. На останній машині з дошкою і своїми валізами встигли проїхати по напівзруйнованому мосту. З евакуйованого міста ми врятувалися самі та вивезли частинку нашої великої культури, – поділився спогадами пан Сергій. Новий для Кам’янця барельєф має сусідку – праворуч від входу до вокзалу з боку перону ще 24 серпня 2021 р. за ініціативою міського осередку товариства «Просвіта» і за підтримки міської ради та «Укрзалізниці» відкрили меморіальну дошку з таким текстом: «24 березня 1919 р. від залізничного вокзалу Кам’янця-Подільського вирушила у світове турне з культурною дипломатичною місією за наказом Голови Директорії Української Народної Республіки Симона Петлюри Українська Республіканська капела під орудою Олександра Кошиця, підкоривши 17 країн Європи, Північної та Південної Америки, і принесла всесвітню славу відомому твору «Щедрик» українського композитора Миколи Леонтовича». – Торік тут ми провели захід, присвячений 105-й річниці виїзду капели. Тоді було започатковано традицію звучання «Щедрика» на нашому вокзалі в момент прибуття і відправлення потяга сполученням Київ – Кам’янець-Подільський, – розповів на відкритті заступник міського голови Дмитро НАЗАРЕНКО, який протягом усього заходу доносив до присутніх історію та факти, пов’язані з подією. – І це було мрією юної кам’янчанки Дарії ПІЛІНСЬКОЇ, яку вона висловила в одному з наших проєктів – книзі «Місто моєї мрії. Казки маленьких кам’янчан», яку світ побачив завдяки підтримці нашого міського голови Михайла ПОСІТКА і міськради. Допомогли втілити проєкт у життя народний депутат України Ігор МАРЧУК і керівництво «Укрзалізниці» на прохання кам’янецької «Просвіти». Отже, дошку з Покровська вивезли, і керівництво залізничників міркувало над місцем її нового розташування. – При розгляді пропозиції було наголошено, що важливо обрати місто, яке є відомим і водночас пов’язаним із творчістю композитора. Завдяки цьому Кам’янець отримав унікальну честь увійти в історію збереження пам’яті Леонтовича, – продовжив Дмитро Миколайович. – Ідея перевезення барельєфа саме до нас належить Олександру ШЕВЧЕНКУ, заступнику керівника філії «Пасажирська компанія» АТ «УЗД». Право відкрити дошку надали секретарю міськради Ірині ШЕЛЕПНИЦЬКІЙ і директору регіональної філії «Південно–Західна залізниця» Андрію БУКІНУ. Ну, і як же без «Щедрика». Як з’ясувалося, в кожного він свій. На урочистостях відома композиція звучала в різноманітних варіантах. Під час освячення дошки архієпископом Кам’янець–Подільським і Новоушицьким ГЕРМАНОМ музичний супровід здійснила викладачка класу бандури ДМШ ім.Т.Ганіцького Христина МАЛАНЧІЙ. Бахмутський коледж культури і мистецтв ім.І.Карабиця представив твір у декількох інтерпретаціях: потужному виконанні естрадного хору «Keepin’sound» під керівництвом Юлії ГАВРАШЕНКО та експресивній інструментальній композиції естрадно–духового оркестру (диригент Юрій ДАХНОВСЬКИЙ). На біс звучав «Щедрик» янгольськими голосами дитячо–юнацької хорової капели «Журавлик» (керівник Іван НЕТЕЧА). Автор і куратор проєкту «Кам’янецькі ноти і крила «Щедрика», просвітянин Анатолій ПАЛАДІЙЧУК запустив грамофон із записом репетиції хору Кошиця на початку минулого століття. А на вокзалі звучить запис цього світового шедевра у виконанні народної хорової капели «Мелос» К–ПНУ ім.І.Огієнка (художня керівниця Любов МАРТИНЮК). The post ЛЕОНТОВИЧ НА ВОКЗАЛІ СЛУХАВ «ЩЕДРИК» appeared first on Газета "Подолянин".
ДИПЛОМАТ ІЗ КАМ’ЯНЦЯ: ПРО ЯПОНЦІВ, УКРАЇНУ, ВІЙНУ ТА КУЛЬТУРУ
Починаючи з лютого 2025-го, в далекому Токіо на посаді третього секретаря з питань культурно-гуманітарного співробітництва в Посольстві України в Японії працює наш 46-річний земляк Андрій БУКРІЄНКО. The post ДИПЛОМАТ ІЗ КАМ’ЯНЦЯ: ПРО ЯПОНЦІВ, УКРАЇНУ, ВІЙНУ ТА КУЛЬТУРУ appeared first on Газета "Подолянин".
22 грудня ­ День працівників дипломатичної служби Починаючи з лютого 2025-го, в далекому Токіо на посаді третього секретаря з питань культурно-гуманітарного співробітництва в Посольстві України в Японії працює наш 46-річний земляк Андрій БУКРІЄНКО. Попри семигодинну різницю в часі та щільний робочий графік, він знайшов час напередодні Дня працівників дипломатичної служби розповісти читачам «ПОДОЛЯНИНА» про роботу в столиці одного з азійських союзників України. ІНТЕРЕС ДО ЯПОНІЇ НАРОДИВСЯ В СЕЛІ – Я народився на Тернопільщині, але виріс у Кам’янці-Подільському, – розповідає Андрій Букрієнко. – До сімнадцяти років жив у цьому місті. Згодом регулярно приїжджав, щонайменше під час університетських канікул. Тут і досі проживає моя мама, яка працює в історичному музеї. Навчався спочатку в НВК №16, а після восьмого класу перейшов у ліцей №18 (нині – Кам’янець-Подільський ліцей). – Андрію Олександровичу, що ж входить до обов’язків третього секретаря нашого посольства в Японії? – Це залежить від напряму, адже «третій секретар» – назва посади, їх у нас є декілька, і в кожного свої обов’язки. Є економічна секція, політична, а я працюю в культурній. Моя робота грунтується на тому, що називається soft power – представленні України та української культури. Мета полягає в тому, щоб японці більше про нас знали та краще ставилися. – Говорячи про популяризацію свого, багатьом одразу спадає на думку те, що сама Японія добре просуває власний бренд у світі. А яким чином тема цієї країни з’явилася у Вашому житті? – Це було давно, ще на початку 90-х, на зорі Незалежності України. У моєї бабці в селі було здоровецьке радіо. Щось я його крутив і раптом упіймав російськомовну службу радіо Японії. Там розповідали про різні японські слова. Заслухався. Стало цікаво дізнатися більше, і врешті інтерес став таким, що я здобув відповідну вищу освіту. 2001 р. закінчив Київський національний університет імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Східна та європейська мови» і здобув кваліфікацію філолога, викладача, перекладача японської та англійської мов. Далі була аспірантура, під час якої проходив програму з вивчення японської мови для дослідників і аспірантів у Інституті японської мови Японської фундації в м.Осака. Захистив кандидатську дисертацію, брав участь у довготерміновій програмі стажування для викладачів японської мови – іноземців в Інституті японської мови Японської фундації в м.Урава. – Чи справді японська є настільки складною, як про неї кажуть? – Так, але ця важкість відрізняється від того, на що очікують люди, які вивчають європейські мови. По-своєму вона навіть легша за німецьку, адже в японській немає родів і множини. Складніша вона в іншому – через свою, так би мовити, психологію. Це зовсім інша мовна сім’я, там інакше будуються речення. Є безліч граматичних і лексичних нюансів. Помітно, що мало запозичень із латини – все своє. А ще багатьох вражає незвичність ієрогліфів (усміхається). Їх потрібно просто запам’ятати. Андрій Букрієнко додає, що японська писемність має зовсім інший рівень складності, ніж той, до якого звикли українці: – Чимало японців самі не можуть написати всі потрібні ієрогліфи, бо воно забувається. Вони читають, а комп’ютери допомагають у написанні. Нині нам простіше, ніж було сто років тому. – Багатьох читачів, напевно, цікавить питання, як потрапити на дипломатичну службу. Як це сталося у Вас? – Усе почалося дуже банально. Раніше я працював на факультеті східних мов у Київському столичному університеті імені Бориса Грінченка. Не можна сказати, що все було одноманітним, але відбувалося в одній парадигмі. Тому згодом захотілося чогось нового. Знайомий порадив подивитися вакансії на сайті Міністерства закордонних справ України. Перевірив, подав заявку і пройшов. От так. Тепер використовую свої знання й навички з японістики, але трохи в іншій сфері. – Тобто, це яскравий приклад того, що за наявності потрібних знань і навичок можна досить просто потрапити на дипломатичну службу… – Так. Чому ж ні? Цілком можливо. ЯПОНЦІ ЗАПИТУЮТЬ: «ЧИМ ВІДРІЗНЯЮТЬСЯ УКРАЇНЦІ ВІД РОСІЯН?» За даними Посольства України в Японії, на тлі масової підтримки японським суспільством та Урядом Японії України після початку повномасштабної військової агресії рф стрімко зріс інтерес до України загалом і українського культурного продукту зокрема. З великим успіхом відбуваються гастролі українських музикантів і танцювальних колективів, виставки українських художників та фотомитців; видаються книги про Україну й українську культуру, університети і експертні спільноти проводять лекції та круглі столи. Низка українських кінострічок були вперше представлені японському глядачеві в рамках кінофестивалів і всеяпонських показів. Завдяки зусиллям Посольства України в Японії та Уряду Японії, українських громад, а також приватним ініціативам реалізуються програми лікування та реабілітації поранених українських захисників у японських медичних закладах. Уряд, громадські організації, підприємства та пересічні громадяни Японії надають Україні значну гуманітарну допомогу через різні канали та механізми у зв’язку з агресією рф. Сукупна фінансово–економічна допомога Україні з боку Уряду Японії, починаючи з 2022 року, за різними програмами (МВФ, Світового банку, ОДР) сягнула 12,1 млрд доларів США. Уряд Японії запровадив пакети санкцій проти рф та інші обмежувальні заходи проти фізичних і юридичних осіб рф, рб, самопроголошених керівників т.зв. ОРДЛО та українських колаборантів, причетних до підбурювання ведення агресивної війни проти України. – Андрію Олександровичу, а в яких сферах «Країна Сонця, що сходить» наймасштабніше сприяє українській боротьбі проти окупаційних сил? – Вона найбільше поміж інших держав допомагає нам у розмінуванні. Відправляє техніку для розбирання завалів, надає чимало машин швидкої допомоги для прифронтових територій. В Японії щорічно відбувається Міжнародна конференція з питань протимінної діяльності України (2025 року проводилася в Токіо протягом 22-23 жовтня). – Ми знаємо, що після 24 лютого 2022 року Україна демонструє також і власний розвиток технологій, передусім в оборонній сфері. Чи є зацікавленість у Токіо нашими новаціями? – Знаю, що таке є. Це швидше економічний напрям, ніж мій. Проте саме під час Конференції з питань протимінної діяльності я почув, що в Японії проявляють інтерес до українських технологій. – Тривалий час українській дипломатії закидали недостатню увагу до сходу. У якому ключі нині розвивається наше співробітництво у сфері культури? – Японці дуже підтримують нас у війні проти росії. Вони зброю не постачають, оскільки це заборонено їхньою Конституцією (як наслідок – поразки у Другій світовій війні), але допомагають гуманітарно й фінансово. Попри це, місцеві мене й досі іноді запитують: «Чим відрізняються українці від росіян?». Ворожа пропаганда ж часто розповідає, що ми якісь зіпсовані росіяни. Тому іноді людям потрібно пояснювати, що ми – інші, в нашій країні свої культура та мова. Одним із засобів культурного просвітництва є різні виставки. Зокрема, в Японії дуже люблять українську вишивку, і вони починають сприймати це як надбання окремого народу. З ініціативи української громади в містах Токіо та Нагоя проводяться паради вишиванок, які мають на меті поширення позитивного іміджу України в Японії. Популяризація української мови та традицій нашої держави забезпечується завдяки діяльності українських недільних шкіл «Джерельце» та «Хробачок» в Токіо, а також школи «Берегиня» в Нагої. Треба розповідати про історію, культуру. Особливо про історію. Про те, що на наших теренах хоч і перебувала певний час російська імперія, але народ інший. – А як змінилася дія російської пропаганди в Токіо? Чи залишаються способи москви викривляти правду? – Так. Ще з радянських часів залишилося їхнє посольство. Діють усілякі культурні центри, російські товариства, об’єднання, видаються газети. У межах цього вони й працюють. Є також певні промосковські політики, але це не масове явище. Ось така моя суб’єктивна думка. Загалом японське суспільство вже знає, що ми – окремий народ. Тепер важливо пояснити, в чому саме відмінність. «РАНІШЕ В ЯПОНІЇ НЕ ЇЛИ БУРЯК» – Якщо ми говоримо про культурну взаємодію, та що японцям імпонує або, навпаки, не подобається в українцях? – Вони дуже позитивно ставляться до українців. Тут чимало наших біженців. Так, менше, ніж у Польщі чи Німеччині, але теж достатньо (ще у грудні 2023-го Надзвичайний і Повноважний посол України в Японії Сергій Корсунський говорив про цифру 2500 осіб). Місцеві полюбляють усілякі смачні страви, тому наш борщ став дуже популярним. Раніше в Японії практично не їли буряк, а нині його навіть можна купити в деяких магазинах. З’явилися також декілька ресторанів української кухні. Їх власниками є як наші земляки, так і японці, які готують цілком нормальний борщ. Без усілякої екзотики (усміхається). – А чому українцям варто було б повчитися? – У нас говорять про німецьку пунктуальність, але мені здається, що японська не поступається взагалі нікому. Якщо подія запланована на 16.00, то вона розпочнеться в цей час, а не о 16.10 чи 16.15. Недавно в мене була лекція. Організовувався виступ про зруйновані школи в Україні, про те, як у нас функціонує освіта під час війни. Ми працювали разом із японкою, яка відносно часто буває в Україні. І ось ми сидимо, а о 16.10 цей захід ще не починається, що мене здивувало. На це моя колега каже: «Ну, український стиль» (усміхається). – А чи не заважає це балансу між роботою та особистим життям японців? Адже є стереотип, що вони мають проблеми із work life balance. – Це неправда. Вони дуже добре вміють розважатися. Працюють реально багато й наполегливо, але при цьому також наполегливо проводять дозвілля. ПРО СТРАТЕГІЮ, ЯПОНСЬКІ ГРОШІ ТА СПОРТИВНУ ДИПЛОМАТІЮ – Ці дві далекі країни також зближують і спортсмени. Знаємо, що захоплення в японської публіки викликає олімпійська чемпіонка зі стрибків у висоту Ярослава Магучіх, а недавно Кубок імператора із сумо здобув вінничанин Данило Явгусишин (Аонішікі). Можливо, хтось ще з українців є для них прикладом? – Тут можна назвати ім’я першого українця-сумоїста Тайхо Кокі (помер 2013-го у віці 72 років). Він був українцем наполовину. Його мама була японкою, а батько – українцем. Мешкали вони на Сахаліні, який перед Другою світовою належав Японії. Коли радянські війська зайняли південь острова, його тато залишився, а майбутній спортсмен разом із мамою перебрався на Хоккайдо. Там Тайхо Кокі (справжнє ім’я – Ная Кокі) почав займатися спортом і виграв найбільші титули в сумо. Тривалий час він навіть не знав, що його батько був українцем. Мама не розповідала, адже в часи холодної війни це могло мати певні наслідки для кар’єри. Згодом він підкреслював своє українське походження і хотів відвідати нашу державу. Але вже мав проблеми зі здоров’ям, тож лікарі не дали згоди на далекий переліт. Він тут дуже відомий, і японці знають про те, що Тайхо мав українське коріння. – А чи співпрацює дипломатична служба із сучасними спортсменами з України? – Звичайно. Атлети частково виконують нашу дипломатичну роботу, і ми намагаємося їм у цьому сприяти. Це ж наші громадяни, які представляють державу. Як мінімум, ми маємо їх підтримати. Це найменше. Також організовуємо візити в посольство. – Не секрет, що після завершення російсько–української війни держава потребуватиме послідовної праці над відновленням і розвитком. Чи є стратегія, за якою українська культура надалі популяризуватиметься в Японії? – Ми нині вибудовуємо цю стратегію, пробуємо різні способи. І люди, які працювали до мене, пробували, що виходить краще, на чому сконцентрувати увагу. Наразі є бачення та розуміння того, що потрібно робити. – З яким настроєм Японія входить у прийдешній 2026 рік? – Тут недавно відбулися парламентські вибори, за результатами яких у країні змінився прем’єр-міністр. Велика частина суспільства підтримує Санае Такаїчі, яка стала першою в історії країни жінкою на цій посаді. Тому місцеві жителі зі сподіваннями, але й деякою невпевненістю підходять до Нового року. Нині багато кому не подобається траєкторія економічної ситуації у країні. Але люди очікують на стабілізацію та покращення ситуації. Зазначимо, що у 2021–2022 рр. спостерігається падіння японської національної валюти – єни, яка, за інформацією видання Bloomberg, тоді «просіла» відносно курсу американського долара на 27%. У червні 2024 року курс єни досяг рекордного мінімуму за останні 37 років, проте, станом на листопад 2025–го, він дещо зміцнився. Додатковим викликом для Санае Такаїчі є політична нестабільність у країні. Після обрання на посаду вона стала четвертою головою японського уряду за останні п’ять років. Олександр ЩЕРБАТИХ. The post ДИПЛОМАТ ІЗ КАМ’ЯНЦЯ: ПРО ЯПОНЦІВ, УКРАЇНУ, ВІЙНУ ТА КУЛЬТУРУ appeared first on Газета "Подолянин".
Андрію - 42 роки. У лавах ЗСУ він уже майже три роки. Має позивний «Апостол» і, як зізнається, неодноразово відчував прихильність вищих сил. The post ЩО ПРО ВІЙНУ ЗГАДУЄ «АПОСТОЛ» АНДРІЙ appeared first on Газета "Подолянин".
Андрію – 42 роки. У лавах ЗСУ він уже майже три роки. Має позивний «Апостол» і, як зізнається, неодноразово відчував прихильність вищих сил. До війни працював на фабриці з пошиття шуб, їздив на заробітки в Англію та Польщу. Коли росіяни зазіхнули на рідну землю, став її оборонцем. Вивчився на сапера, виконував завдання в Донецькій, Херсонській, Запорізькій та Дніпропетровській областях. За ці роки багато чого бачив і пережив. Після деокупації Херсонщини займався гуманітарним розмінуванням, також заміновував протоки річки: – Знаходили нерозірвані снаряди, протитанкові міни. Працювали в полях, лісопосадках і поблизу сіл. Якось в одному селі в хащі зайшла корова і підірвалася на протипіхотній міні. Місцеві знали про небезпеку і не випробовували долю. Під час тієї ротації він уперше побачив, як вибухає дрон: – Ти не відчуєш цих емоцій, доки сам не переживеш. Набув бойового досвіду і в наступних ротаціях уже не був такий «зелений». Наступні ротації на Донеччині «полоскотали нерви». Каже, що там дрони звичніші, ніж птахи. Сапер згадує епізод, коли вони чекали старшого групи в машині. Нічого не віщувало біди, поки над кабіною щось не зависло: – Витягаю голову, кажу: «FPV». Він вирівнюється, точний поворот робить… Паша ловить автомат, я ловлю Пашу. Дрон заглушили – не вибухнув. Робота саперів на передку – це знищення переправ, складів, укриттів. На Покровському напрямку Андрій із побратимами робили все, аби ворог ішов не туди, куди хоче, а туди, «куди нам треба»: – Успішно знищили будівлі, де в разі прориву росіяни могли облаштувати пункт дислокації. З такого місця їх важко було б вибити. Ця сцена була гідна бойовика. Сапери підготували все до вибуху, стрибнули в машину, бо мали лічені хвилини, щоб від’їхати на безпечну відстань: – Машина аж підстрибує. І тут бачу, що дрон доганяє інший пікап. Звідти вистрибують хлопці – й хто куди. І це за лічені хвилини до вибуху. Ми по гальмах, наздогнали їх, усі вмістилися в одне авто. Уже коли опинилися в безпеці, побачив знайоме обличчя – побратима, з яким разом учили саперну справу. Війна рідко дає другий шанс. Але інколи дарує зустрічі, які важко назвати випадковими. Андрій недавно повернувся з крайньої ротації. Працював на Південному напрямку в групі операторів FPV – так званих «вампіристів». Це ті, хто щодня висмоктує силу з ворога: тихо, точно, без права на помилку. Їхня робота – декілька секунд у повітрі, але за цими секундами стоять години зборів, десятки зібраних снарядів і тисячі думок про тих, кого треба прикрити. Сапер споряджав боєприпаси для скидів: – Фізично працювати легше, а ось морально – ні, – усміхається «Апостол». – Окупанти постійно полюють, бо розуміють, що оператори нині – перша скрипка. А загалом на війні кожен день особливий. Сьогодні ти споряджаєш, завтра – мінуєш, післязавтра – знищуєш. Андрій зізнається, що саперна справа стала для нього близькою. – Щоб бути сапером, треба бути творчою людиною. Війна змушує вигадувати нові рішення: придумати, прорахувати, витримати. Без сапера не буде ні штурму, ні розмінування, ні дистанційного мінування. Усе, що летить, стріляє або вибухає, пройшло через руки сапера. Треба мати силу волі. Бо якщо там здригнеться рука – все. Але не вибухами єдиними живе «Апостол». Він – справжній профі на кухні. Побратими кажуть, що легко може приготувати суп із нічого, зварити борщ, як у мами, або зробити котлети, що пальчики оближеш. Коли Андрія запитуєш про мотивацію, він стає серйозним: – Моя мотивація – родина. Вони дають сили йти вперед і повертатися. Про плани після Перемоги він не загадує: – На війні день може стати роком, а година – вічністю. Історії таких людей тримають цю війну. Бо саме вони прокладають шлях між небезпекою й життям, між хаосом і шансом, між тим, що ми могли б втратити, і тим, що обов’язково повернемо. Відділення комунікацій 143 ОНТЦ «Поділля». The post ЩО ПРО ВІЙНУ ЗГАДУЄ «АПОСТОЛ» АНДРІЙ appeared first on Газета "Подолянин".
Від січня 2025 року Кам’янець-Подільська міська громада стала учасницею проєкту «Найкращий догляд для кожної дитини: розвиток соціальних послуг та системи захисту дітей у Хмельницькій області», що реалізується РМ «Карітас-Спес Україна» за сприяння ЮНІСЕФ та фінансової підтримки Європейського Союзу. The post ДИТИНА – ЦЕНТР ГРОМАДИ. І ПРОЄКТУ! appeared first on Газета "Подолянин".
Від січня 2025 року Кам’янець-Подільська міська громада стала учасницею проєкту «Найкращий догляд для кожної дитини: розвиток соціальних послуг та системи захисту дітей у Хмельницькій області», що реалізується РМ «Карітас-Спес Україна» за сприяння ЮНІСЕФ та фінансової підтримки Європейського Союзу. Проєкт спрямований на розбудову системи безпечного і сімейно–орієнтованого догляду та виховання дітей, що забезпечує реалізацію їхніх прав, зокрема права на сім’ю, через розвиток послуг соціального характеру та сімейних форм виховання. Проєкт уперше розвиває і підтримує муніципального надавача соціальних послуг сім’ям із дітьми, а саме – Кам’янець–Подільський міський центр соціальних служб для сім’ї, дітей та молоді, а також інші організації та установи: службу в справах дітей Кам’янець–Подільської міської ради, КП «Дитячий медичний центр» КПМР та інших. – Діти – в центрі уваги громади. Саме так завжди зазначає міський голова Михайло ПОСІТКО. І саме тому наша громада одразу активно включилася в реалізацію проєкту, щойно ввійшла в нього, – зазначає голова робочої групи із впровадження проєкту, секретар міськради Ірина ШЕЛЕПНИЦЬКА. – На території нашої громади проживають 19 211 дітей, і всі вони потребують уваги. Наша громада славна своїми ініціативами та традиціями щодо підтримки сімей із дітьми. На сьогодні в нас уже існують безліч послуг для дітей та їхніх сімей: освітніх, медичних, соціальних, культурних і дозвіллєвих, які фінансуються з місцевого бюджету. Проте, завдяки участі громади у проєкті, утворився сталий тандем партнерських організацій і місцевого самоврядування. КОЖНА «ГІЛКА» ПРОЄКТУ ПРИВНЕСЛА ПОЗИТИВНІ ЗМІНИ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-77393" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/01_kovtun_czentralna.jpg" alt="Еліна КОВТУН із заступницею Наталією ГОМІЛКО" width="425" height="319" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/01_kovtun_czentralna.jpg 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2025/12/01_kovtun_czentralna-400x300.jpg 400w" sizes="auto, (max-width: 425px) 100vw, 425px" />Координаторкою проєкту в міській громаді є директорка міського Центру соціальних служб для сім’ї, дітей та молоді Еліна КОВТУН. – Еліно Вікторівно, з якою основною проблемою у сфері надання соціальних послуг громада стикнулася на початку проєкту? – Оскільки громада має великий досвід і ресурс у наданні дитиноцентричних послуг, важко було визначитися з тими послугами, яких бракує у громаді. Але за допомогою заходів проєкту і залучення експертів було визначено, що буде посилено послуги соціального супроводу сімей, які опинилися у складних життєвих обставинах, супроводу сімей, які виховують дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, послуги кризового/екстреного втручання, а також запрацює нова послуга раннього втручання. – Відомо, що завдяки реалізації проєкту було розроблено та прийнято низку документів. Як конкретно ці документи допомогли громаді та її мешканцям? – У межах проєкту ми насамперед провели грунтовне оцінювання потреб населення в соціальних послугах. Це документ, який не тільки окреслює потреби в соціальних послугах, а й слугує підставою для подальшого залучення ресурсів для розвитку соціальної сфери. Так само, як і гендерно орієнтований аналіз бюджету громади, який було здійснено. Проведено мапування надавачів послуг (охоплено близько 200 закладів громади), зокрема соціальних. Створення такої мапи було необхідністю задля обізнаності мешканців про наявні дитиноцентричні послуги у громаді. І, для прикладу, десь із вересня потік звернень сімей до Центру СССДМ уже зріс на 20%. А це надзвичайно багато для нашої невеличкої організації! Важливою віхою стала розробка і затвердження рішенням виконкому «Порядку міжвідомчої взаємодії з виявлення та організації надання допомоги дітям і сім’ям із дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах, на території Кам’янець-Подільської міської територіальної громади». – Що, на Вашу думку, найбільше сприяло позитивним змінам? – Насамперед, звісно, навчання. Вчилися спеціалісти багатьох сфер: і фахівці з соціальної роботи, і психологи, і спеціалісти ССД, і медики, і управлінці, і бухгалтери, і психологи закладів освіти, і навіть представники преси. Надзвичайно дієвим фактором стала адресна допомога сім’ям із дітьми, які опинилися у складних життєвих обставинах із різних причин, та які отримують послуги Центру на суму майже 300 тис. грн. СТАЛИЙ ТАНДЕМ І СИСТЕМНИЙ ПІДХІД – Яка наразі модель співпраці міської ради і партнерських організацій? Наведіть приклад, будь ласка. – Кожен компонент, кожна його «гілка» та активність проєкту привнесли позитивні зміни у громаді завдяки співпраці, яка наразі має позитивні результати. Для прикладу, утворення у громаді послуги раннього втручання на базі КНП «Дитячий медичний центр» міської ради, в якому на сьогодні існує технічна та ресурсна база для організації надання послуги, зокрема, доступність, а головне – наявний ресурс відповідних професіоналів, готових впроваджувати послугу раннього втручання. І головними важелями у просуванні послуги стала можливість забезпечення навчання п’яти спеціалістів за кошти проєкту, вагома техпідтримка для придбання необхідного обладнання для розвитку послуги на суму близько 300 тис. грн. А з боку міської ради – це підтримка і затвердження програми фінансування на 2026 рік, яка містить у собі оплату праці спеціалістів. СИЛА ПРОЄКТНОЇ СПІВПРАЦІ Про те, що дав проєкт громаді, можна розповідати і розповідати. Від тренінгів для батьків/опікунів і навчання фахівців – до забезпечення офісною технікою та меблями міської Служби у справах дітей (до 203 тис. грн), забезпечення офісною технікою Центру СССДМ (407,8 тис. грн). Від подарунків 167 дітям громади під час дитячого фестивалю 31 травня 2025 р. – до мотиваційних наборів для 229 членів сімей, які опинилися у складних життєвих обставинах. Від грошової допомоги по 10,8 тис. грн на дитину сім’ям, які виховують трьох і більше дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, – до більш ніж 205 тис. грн для навчання спеціалістів послуги з раннього втручання. ПРОЄКТ ПРАЦЮВАТИМЕ І НАСТУПНОГО РОКУ – Еліно Вікторівно, проєкт уже закінчився, чи триватиме реалізація його продовження? – Із великою радістю повідомляю, що проєкт ще триватиме. Справді, не знаємо, які активності будуть впроваджені, але просили допомоги в «доступності» та у навчанні. На наш розсуд, навчання менеджерів із соціальної роботи – це надзвичайно потрібний елемент для розвитку соціальних послуг сім’ям із дітьми для надавачів різної форми власності. У разі організації такого навчання, проєкт був би першим ресурсом для втілення прагнення громад покращити якісний показник роботи та надання соціальних послуг сім’ям із дітьми. Проєкт став би амбасадором новітніх технологій, розробок і дієвої допомоги надавачам соціальних послуг. The post ДИТИНА – ЦЕНТР ГРОМАДИ. І ПРОЄКТУ! appeared first on Газета "Подолянин".