Пам’ятають не тільки родини. Не забуваймо подвиги Героїв! The post НАЗАВЖДИ В СЕРЦІ appeared first on Газета "Подолянин".
Пам’ятають не тільки родини. Не забуваймо подвиги Героїв! ПЛАНУВАВ ОДРУЖЕННЯ <img fetchpriority="high" decoding="async" class="alignleft wp-image-79837" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag.webp" alt="Павло КУЧЕР" width="330" height="330" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag-400x400.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag-150x150.webp 150w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag-300x300.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag-310x310.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/kucher-zag-105x105.webp 105w" sizes="(max-width: 330px) 100vw, 330px" />26 червня в Кам’янці-Подільському відбулося прощання із солдатом Павлом КУЧЕРОМ. Павло Васильович народився 22 листопада 1999 р. Здобув середню освіту. Протягом 2019 р. проходив строкову службу. Від початку повномасштабного вторгнення повернувся до лав ЗСУ за мобілізацією. Ніс службу як стрілець-снайпер механізованого батальйону ЗСУ. Герой загинув 13 червня 2026 р. поблизу с.Діброва Краматорського району Донецької області, виконуючи бойове завдання за призначенням. Захисника поховано на міській Алеї Слави. У Воїна залишилися батьки і наречена. РАДІВ ЖИТТЮ 27 червня Кам’янець-Подільська громада провела в останню путь сержанта Олександра ЯКОВЦЯ. Народився Олександр Миколайович 9 січня 1981 р. Від листопада 1999 р. по квітень 2001 р. проходив строкову службу. З 2002 р. зарахований на військову службу за контрактом. Певний період не служив, але від червня 2022 р. за мобілізацією повернувся у військо – на посаду начальника радіорелейної станції взводу зв’язку. Воїн помер 25 червня 2026 р. Поховано Захисника на міському кладовищі в секторі для військовослужбовців. ПІСЛЯ ДОВГОЇ НЕВІДОМОСТІ <img decoding="async" class="alignleft wp-image-79839" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/sivov-zag.webp" alt="Євгеній СІВОВ" width="267" height="300" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/sivov-zag.webp 329w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/sivov-zag-267x300.webp 267w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/sivov-zag-276x310.webp 276w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/sivov-zag-93x105.webp 93w" sizes="(max-width: 267px) 100vw, 267px" />2 липня Смотрицька громада прощається із жителем с.Балин Євгенієм СІВОВИМ. Народився Євгеній 11 жовтня 1986 р. Вважався безвісти зниклим, проте результати ДНК-експертизи підтвердили його смерть. Воїн загинув, виконуючи бойове завдання за призначенням, 15 грудня 2025 р. Героя поховано на місцевому кладовищі. ЗАВЖДИ БУВ ЖИТТЄРАДІСНИМ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79840" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag.webp" alt="Руслан ВОЙТ" width="240" height="320" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag.webp 450w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag-300x400.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag-225x300.webp 225w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag-233x310.webp 233w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/vojt-zag-79x105.webp 79w" sizes="auto, (max-width: 240px) 100vw, 240px" />27 червня Чемеровецька громада попрощалася з Героєм, жителем с.Летава Русланом ВОЙТОМ. «Руслан Юрійович народився 2 квітня 1991 р. в с.Летава. З дитинства був добрим, щирим, життєрадісним, надійною опорою для родини. Особливе місце в його житті посідав спорт. Досяг значних успіхів у важкій атлетиці, а 2007 року здобув звання майстра спорту України. Після навчання в Кам’янець-Подільському національному університеті ім.Івана Огієнка працював тренером із важкої атлетики. Згодом його доля привела до Вінниці, де створив сім’ю, і разом із дружиною Наталею будували спільні плани на майбутнє, – повідомили у громаді. – У важкий для держави час Руслан не залишився осторонь – 1 червня 2019 р. підписав контракт на службу в Нацгвардії України, де з честю, мужністю і гідністю виконував військовий обов’язок, захищаючи рідну землю та кожного з нас. 22 червня сталася жахлива автокатастрофа, в якій Руслан зазнав важких травм. Лікарі боролися за його життя, але 23 червня 2026 р. серце нашого Героя зупинилося». Героя поховано на місцевому кладовищі рідного села. НА ВІЙНІ ЗНАЙШОВ КОХАННЯ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79841" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag.webp" alt="Ігор МАЗУРЕНКО" width="255" height="291" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag.webp 500w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag-350x400.webp 350w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag-263x300.webp 263w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag-271x310.webp 271w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/mazurenko-zag-92x105.webp 92w" sizes="auto, (max-width: 255px) 100vw, 255px" />27 червня Закупенська громада попрощалася із жителем с.Вільхівці – Захисником Ігорем МАЗУРЕНКОМ. Народився 17 серпня 1967 р. в смт Нікольське Донецької області в сім’ї родових козаків. «Навчався і проживав у своєму рідному краї. З часом працював у Маріуполі. Коли почалася війна, 2014 року, не роздумуючи, ввійшов до складу «Азову», – повідомляють у громаді. – Зустрів дружину, з якою разом боронили рідні землі. Службу проходив у 57 ОМПБР, в якій прослужив 8 років. Воїн помер 24 червня. Героя поховано на місцевому кладовищі с.Вільхівці. НЕ ЗМОГЛИ ВРЯТУВАТИ У Чемеровецькій громаді провели в останню путь уродженця с.Степанівка – молодшого сержанта Володимира КРЯЧКА. Народився Володимир Іванович 3 липня 1987 р. Після закінчення Степанівської школи здобув повну загальну середню освіту в Більській ЗОШ. Вищу освіту за спеціальністю «Землевпорядник» здобув у Подільському державному університеті. Після завершення навчання проходив строкову службу як механік-водій САУ-152. Його трудова діяльність була досить різноманітною. Працював в Україні та за кордоном. Перед мобілізацією працював дорожнім робітником в одній із місцевих компаній. 10 липня 2024 р. Володимир Іванович був мобілізований до лав ЗСУ. Ніс службу як командир мінометного взводу механізованого батальйону. Під час проходження служби зустрів свою долю і одружився. Володимир брав участь у військових операціях на Курському напрямку, на Сумщині та Харківщині. Під час виконання бойового завдання Захисник зазнав поранень, несумісних із життям, унаслідок артилерійських обстрілів і ударів FPV-дронами з боку окупаційних військ поблизу с.Благодатівка Харківської області. The post НАЗАВЖДИ В СЕРЦІ appeared first on Газета "Подолянин".
«ЗАХИЩАЮ УКРАЇНУ ЗАРАДИ ВСІХ НАШИХ ДІТЕЙ»
Нині Анатолій служить у 143 Об’єднаному навчально-тренувальному центрі «Поділля». Після пережитого на передовій він міг би шукати легший шлях. Натомість обрав залишитися у війську й опанував одну з найнебезпечніших спеціальностей - сапера. Бо переконаний: кожна встановлена міна - це ще одна перешкода для ворога. The post «ЗАХИЩАЮ УКРАЇНУ ЗАРАДИ ВСІХ НАШИХ ДІТЕЙ» appeared first on Газета "Подолянин".
<img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79872" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz.webp" alt="«Амбал»" width="274" height="366" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz-299x400.webp 299w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz-224x300.webp 224w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz-232x310.webp 232w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/anatolij-1430-ontcz-79x105.webp 79w" sizes="auto, (max-width: 274px) 100vw, 274px" />– Коли я лежав поранений у закинутій водозабірній станції, за якихось 70 метрів від росіян, а над нами три доби без упину свистіли міни й кружляли FPV-дрони, думав тільки про сім’ю. Найбільше хотів повернутися живим до дружини й дітей. Але водночас не залишала думка: якщо бетонні плити не витримають, нас просто поховає під завалами, – ділиться спогадами Анатолій про свій перший штурм на Покровському напрямку. Нині Анатолій служить у 143 Об’єднаному навчально-тренувальному центрі «Поділля». Після пережитого на передовій він міг би шукати легший шлях. Натомість обрав залишитися у війську й опанував одну з найнебезпечніших спеціальностей – сапера. Бо переконаний: кожна встановлена міна – це ще одна перешкода для ворога. 49-річний чоловік родом із Кам’янеччини. Позивний у нього – «Амбал». І це, на перший погляд, дивує. Худорлявий чоловік зовсім не схожий на кремезного силача, якого зазвичай уявляєш, почувши таке прізвисько. Та варто поговорити з ним хоча б декілька хвилин, щоб зрозуміти: справжня сила вимірюється не об’ємом м’язів. «Амбалом» він став завдяки незламному характеру, витривалості й здатності вистояти там, де, здавалося б, це неможливо. До війни він працював на металобазі. Колись проходив строкову службу, але не був кадровим військовим. Після повномасштабного вторгнення мав відстрочку, але 2025 р. отримав повістку. Каже, що навіть не думав шукати причин, аби не йти: – Треба – значить треба. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79873" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1.webp" alt="" width="420" height="313" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1.webp 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1-400x298.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1-768x572.webp 768w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1-403x300.webp 403w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1-310x231.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/stor_1-141x105.webp 141w" sizes="auto, (max-width: 420px) 100vw, 420px" />Після базової загальновійськової підготовки на Львівщині Анатолій потрапив до штурмового підрозділу 21 окремої механізованої бригади. Спочатку був Краматорськ, а потім – Покровський напрямок. Саме там побачив, яке жахливе обличчя війни. – Нас завезли в село, від якого залишилися самі руїни. Там навіть вцілілого дерева не залишилося. Навколо – цегла і випалена земля. Нас заходило на штурм восьмеро військових. Щойно почали виконувати завдання, позаду стався скид боєприпасу. П’ятеро хлопців, зокрема й я, зазнали поранень. Не втрачаючи дорогоцінного часу, одразу наклав собі турнікет. Потім трохи його попускав. Згодом молодий бойовий медик затампонував мені рану. Ніколи не думав, що доведеться рятувати самого себе. Тому всім, хто мобілізується, хочу сказати одне: навчайтеся всьому. Це ваш шанс вижити. 10 днів група залишалася на позиції, оскільки евакуаційна бригада не мала змоги їх забрати. Ховалися в напівзруйнованій водозабірній станції. Колись звідси качали воду, тепер це була єдина можливість вижити. Їжу скидали українські дрони. З водою було сутужніше, пляшки не витримували удару об землю і лопали. Три дні працювали міномети, а FPV-дрони буквально полювали за кожним рухом і всіляко намагалися залетіти всередину будівлі. Аби цього не сталося, військові замаскували двері й вікна гіллям. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79874" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb.webp" alt="" width="373" height="400" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb.webp 560w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb-373x400.webp 373w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb-280x300.webp 280w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb-289x310.webp 289w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/44bcc44c-10c3-40cb-b172-eb84575c2fbb-98x105.webp 98w" sizes="auto, (max-width: 373px) 100vw, 373px" />Одного разу це врятувало їм життя. FPV заплутався в гілках і вибухнув на вході. – Але, навіть попри поранення, ми пильнували кожен свій сектор. І сподівалися, що росіяни не підуть у штурм, і бетонні плити встоять під обстрілами, – зізнається Анатолій, який служить у 143 ОНТЦ «Поділля». Росіяни, на щастя, у штурм не пішли. Одного разу біля вікна наші почули тихий шепіт: «Я свой…». Хлопці з насторогою визирнули назовні й побачили біля вікна юнака з піднятими догори руками. – Без автомата, лише в бронежилеті та касці, – каже Анатолій. – З’ясувалося, він віз мотоциклом воду і хліб на російські позиції, що були за 70 метрів від місця, де ми ховалися. По дорозі підірвався на міні «Метелик», а зверху його ще атакував український FPV-дрон. Під час розмови він зізнався, що йому лише 20 років, він уклав контракт, сподіваючись легко заробити. Але його просто кинули на м’ясо. При собі він мав телефон, військовий квиток і 20 гривень. Ця коротка зустріч укотре показала різницю між нами і росіянами. Вони прийшли по гроші. Ми захищаємо своє і свої родини. На 10 день евакуаційна група нарешті змогла вивезти наших воїнів. Анатолій лікувався у шпиталях Дніпра та Вінниці. Пройшов ВЛК і отримав вердикт: через наслідки поранення продовжувати службу в штурмовому підрозділі він уже не міг. Але й про звільнення навіть не думав. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79876" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb.webp" alt="" width="247" height="400" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb.webp 370w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb-247x400.webp 247w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb-185x300.webp 185w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb-191x310.webp 191w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/812ac739-74f2-4955-900c-758521e084fb-65x105.webp 65w" sizes="auto, (max-width: 247px) 100vw, 247px" />Скориставшись програмою «Армія+», перевівся до Центру розмінування. Опанував спеціальність сапера. Каже, що ця справа йому одразу сподобалася: – Тут потрібно дуже уважно дивитися. Поспіху ця професія не пробачає. Відтоді вже двічі побував у ротаціях. На Сумщині разом із побратимами мінував підступи до українських піхотинців. До ворога було близько двохсот метрів. Іноді навіть до саперів долинали відголоски їхніх розмов. А недавно повернувся з Харківщини. Там уже займався розмінуванням, аби колеги могли безпечно облаштувати інженерні загородження. А попереду на «Амбала» чекає ще одне навчання. Хоче стати оператором БпЛА. Бо розуміє, наскільки безпілотники сьогодні змінюють поле бою: – Це очі війни. Вони бережуть життя наших хлопців і дуже ефективно знищують ворога. Коли запитуєш Анатолія, що змушує його залишатися у строю після всього пережитого, відповідає без роздумів: – Я не хочу косити від армії. А хто тоді буде захищати? Один буде косити, другий втече за кордон, третій безвилазно сидітиме вдома. А хто стане між ворогом і нашими дітьми? Тому я служитиму до Перемоги. А далі, як Бог дасть. Бо іншого шляху просто не бачить. У нього є донька. Є син-студент, який теж уже говорить про військо. І саме заради них він продовжує службу. – Я захищаю Україну заради своїх дітей. І заради всіх українських дітей. Бо іншого вибору в нас поки що немає. Мусимо вистояти. І мусимо перемогти! Можливо, саме з таких простих слів і починаються великі перемоги. Відділення комунікації 143 ОНТЦ «Поділля». The post «ЗАХИЩАЮ УКРАЇНУ ЗАРАДИ ВСІХ НАШИХ ДІТЕЙ» appeared first on Газета "Подолянин".
Черговий візит команди Благодійного фонду «МіСт» ім.Михайла Савенка до Кам’янця-Подільського, як і завжди, був сповнений насиченими і приємними подіями. Про їх перебіг «ПОДОЛЯНИНУ» розповів президент фонду Сергій ІСАЄНКО. The post «ЗОЛОТЕ СЕРЦЕ» ЗАВДАЄ РИТМУ! appeared first on Газета "Подолянин".
<img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79892" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka.webp" alt="" width="388" height="256" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka.webp 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka-400x264.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka-768x507.webp 768w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka-455x300.webp 455w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka-310x205.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/slavutynka-150x99.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 388px) 100vw, 388px" />Черговий візит команди Благодійного фонду «МіСт» ім.Михайла Савенка до Кам’янця-Подільського, як і завжди, був сповнений насиченими і приємними подіями. Про їх перебіг «ПОДОЛЯНИНУ» розповів президент фонду Сергій ІСАЄНКО. – Одним із 17 підшефних закладів фонду є ліцей «Славутинка», який має нашу багаторічну підтримку, – каже Сергій Миколайович. – Тому з радістю взяв участь у відзначенні 125-річчя закладу. Приємно було привітати давніх друзів і передати колективу від Нагородної палати орден «За розбудову України» за вагомий внесок у розбудову освіти й віддане служіння справі виховання майбутніх поколінь. Пораділи і за очільника ліцею – Олену КОЗЛОВУ, яка отримала відзнаку міського голови «За заслуги перед громадою». У засновника Благодійного фонду «МіСт» ім.Михайла Савенка Дмитра САВЕНКА є давня традиція. З нагоди дня народження зазвичай усі іменинники отримують подарунки, а Дмитро Михайлович цього дня, а саме 24 червня, їх дарує. Цього року пневматичні гвинтівки, вироблені в Іспанії, та 5000 набоїв до них вирушили до вихованців Китайгородського ліцею, де патріотичне виховання підкріпиться опануванням засобів захисту від агресорів. Також знаряддя буде використовуватися під час проведення Школою юних миротворців військово-патріотичної гри «Сокіл» (Джура). <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79893" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda.webp" alt="Михайло Сімашкевич, Олександр Анур’єв, Дмитро Савенко, Михайло Посітко, Сергій Ісаєнко" width="400" height="205" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda.webp 600w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda-400x205.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda-584x300.webp 584w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda-310x159.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/dima_nagoroda-150x77.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 400px) 100vw, 400px" />– Можу з гордістю констатувати, що наш «МіСт», який єднає, тепер золоте серце має. І не метафорично, – наголошує Сергій Ісаєнко. – Кульмінацією приїзду стало вручення Дмитру Савенку, кавалеру орденів «За заслуги» ІІІ та ІІ ступенів, волонтеру, благодійнику, Почесному громадянину м.Кам’янець-Подільський, відзнаки «Золоте серце», яким Дмитра було удостоєно Указом Президента України Володимира ЗЕЛЕНСЬКОГО. Відзнаку офіційно вручив начальник Кам’янець-Подільської районної військової адміністрації Олександр АНУР’ЄВ за участі голови Кам’янець-Подільської районної ради Михайла СІМАШКЕВИЧА і міського голови Михайла ПОСІТКА. The post «ЗОЛОТЕ СЕРЦЕ» ЗАВДАЄ РИТМУ! appeared first on Газета "Подолянин".
«Швидку допомогу за сприяння голови районної ради Михайла СІМАШКЕВИЧА привезла для нас шведська організація «Johanniterhjalpen» спільно з Румунією. З початку війни організація здійснює благодійні місії в Україні... The post НОВИНИ ТЕРГРОМАД appeared first on Газета "Подолянин".
МІСТО • 25 червня під час традиційної Місячної варти вручили відзнаки «Назавжди в серці» батькам наших полеглих Героїв. Дзвін пам’яті пролунав 32 рази за кожного захисника, якого наша громада втратила цього місяця за роки війни. Ці символічні знаки пошани і нашу щиру подяку отримали 62 найрідніших людей Воїнів. • Діти загиблих і безвісти зниклих Захисників Кам’янець-Подільської громади вирушили в подорож до Любліна. Для їхнього відпочинку організовано цікаві екскурсії, спортивні розваги, відвідини аквапарку та інші приємні сюрпризи. Поїздка стала можливою завдяки фінансуванню Кам’янець-Подільської міської ради і підтримці громади м.Любліна. • Комунальні служби громади розпочали прибирання вулиць за допомогою нового навісного обладнання для мінінавантажувача Bobcat – дорожньої щітки з бункером. Окремою перевагою обладнання є наявність системи зволоження – вбудованого бака з водою, який під час роботи розпилює воду на дорожнє покриття. Сучасне обладнання дозволяє швидко і без пилу очищати прибордюрні зони, суттєво зменшуючи потребу в ручній праці. • У минулі вихідні у Старій фортеці відбувся благодійний фестиваль «Амбасадори дитинства», який подарував малечі та їхнім батькам незабутні емоції. Діти брали участь у творчих майстеркласах, розважалися з аквагримом і смакували різноманітними ласощами. Це свято стало теплим нагадуванням про важливість захисту щасливого дитинства, заради якого українські захисники щодня виборюють майбутнє країни. • У межах фестивального циклу «Коло культур» відбулися заходи до Дня вірменської культури. Головна мета – розповісти не лише туристам, але й містянам про багату вірменську спадщину та її значення для історії Кам’янця. Особливу увагу під час заходів привертає майбутній Музей вірменської громади, який створюється у дзвіниці колишнього храмового комплексу Святого Степаноса. Експозиція вже працює в пілотному форматі та знайомить відвідувачів з унікальними документами, фотографіями, архітектурними пам’ятками і символами вірменської культури. • 26 червня в Подільському державному університеті відкрили унікальний Музей живого грунту. Відвідувачі можуть побачити справжній зріз чорнозему, нижній шар якого сформувався понад 10 тисяч років тому. Музей створено завдяки гранту і науковому потенціалу закладу. РАЙОН • Із робочим візитом на Кам’янеччину завітала румунська делегація Європейського об’єднання територіального співробітництва «Східні Ворота» (EGCT East Gate). Про це повідомив голова районної ради Михайло СІМАШКЕВИЧ: «Обговорили майбутнє партнерство, основними напрямами буде гуманітарна допомога, розбудова інфраструктури громад Кам’янець-Подільського району і оздоровлення дітей наших Захисників». • Китайгородська тергромада отримала сучасний автомобіль для надання медичної допомоги жителям. Це сучасний спецтранспорт з необхідним професійним обладнанням для реагування на екстрені ситуації. Він також інклюзивний, що є важливим для допомоги громадянам з особливими потребами. «Швидку допомогу за сприяння голови районної ради Михайла СІМАШКЕВИЧА привезла для нас шведська організація «Johanniterhjalpen» спільно з Румунією. З початку війни організація здійснює благодійні місії в Україні, які підтримують нас у складні часи», – повідомили в тергромаді. • Віра ГНАТЮК – ювілярка із с.Шутнівці Жванецької тергромади, яка 28 червня відзначила 90-й день народження. Понад 35 років свого життя вона присвятила сумлінній праці на посаді завідувачки магазину в с.Ластівці. Головним багатством жінки є її велика і любляча родина з двох синів, чотирьох онуків та шістьох правнуків. За інформацією тергромад. The post НОВИНИ ТЕРГРОМАД appeared first on Газета "Подолянин".
У Старій фортеці Кам’янця-Подільського відкрили Міжнародну виставку «Червневі листи. Непрочитана польова пошта з Кам’янця-Подільського». Вона презентує листи військових і цивільних мешканців Поділля, написані в перші дні після німецького нападу 22 червня 1941 року. Ці листи через німецькі та австрійські архіви повернулися в Україну лише через десятиліття. The post «Я ХОЧУ БУТИ Й ЖИТИ» appeared first on Газета "Подолянин".
У Старій фортеці Кам’янця-Подільського відкрили Міжнародну виставку «Червневі листи. Непрочитана польова пошта з Кам’янця-Подільського». Вона презентує листи військових і цивільних мешканців Поділля, написані в перші дні після німецького нападу 22 червня 1941 року. Ці листи через німецькі та австрійські архіви повернулися в Україну лише через десятиліття. Проєкт є результатом міжнародного партнерства Музею «Берлін-Карлсхорст», Національного музею історії України у Другій світовій війні, Кам’янець-Подільського державного історичного музею-заповідника та К-ПНУ ім.Івана Огієнка. Така ж подія цими днями відкрилася і в столиці Німеччини. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79911" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/ekspozycziya.webp" alt="" width="420" height="315" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/ekspozycziya.webp 600w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/ekspozycziya-400x300.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/ekspozycziya-310x233.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/ekspozycziya-140x105.webp 140w" sizes="auto, (max-width: 420px) 100vw, 420px" />Презентовані листи унікальні своєю абсолютною щирістю: вони не пройшли радянську військову цензуру, на них немає викреслень чи правок. Люди писали про те, що бачили й відчували в момент повного виснаження і страху, зазначаючи реальні імена та координати. До адресатів 1941 року ці послання не потрапили через те, що телеграфний інспектор німецької армії Ошваєр вилучив їх як воєнний трофей і надіслав своєму приятелеві – директору Віденського музею пошти. Згодом колекція опинилася у фондах Віденського технічного музею, де понад 70 років пролежала недоторканою. Лише 2010 року Австрія повернула ці листи Україні. Як згадує дослідниця, заступниця генерального директора Музею війни з наукової роботи Любов ЛЕГАСОВА, коли документи опинилися в Міністерстві закордонних справ, виникла ідея розпорошити їх по регіональних архівах, проте науковці наполягли, що це цілісна державна колекція, конверти якої вони вперше відкривали за сім десятиліть. Музейники перетворили дослідження на масштабну пошукову акцію і за допомогою волонтерів та «Укрпошти» розшукали родичів, вручивши копії листів майже 700 родинам, тоді як оригінали залишилися в державному фонді. <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79914 alignleft" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova.webp" alt="Любов Легасова" width="173" height="400" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova.webp 260w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova-173x400.webp 173w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova-130x300.webp 130w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova-134x310.webp 134w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/legasova-46x105.webp 46w" sizes="auto, (max-width: 173px) 100vw, 173px" />За кожним рядком відкрилися трагічні фінали: автори багатьох листів згодом загинули в полоні, були вивезені на примусові роботи або розстріляні в Бабиному Яру та в самому Кам’янці-Подільському. Особливою категорією стали 43 листи на ідиші, які розшифрували завдяки допомозі громадянки США Юлії КОРСУНСЬКОЇ, чиї рідні також писали з окупованого міста. Весь цей каталог видано у вигляді наукової збірки «Непрочитані листи», яку Любов Легасова під час відкриття офіційно передала громаді міста. Серед експонатів виставки – листи про кохання, страх, невизначеність і скорботу. Серед них особливо виділявся зворушливий лист чоловіка Григорія, написаний 2 липня 1941 року зі Старого міста перед відправленням на фронт. Чоловік звертався до своєї дружини Зосі та маленьких доньок Галі й Віри, передаючи тогочасну атмосферу тривоги і побут перших днів війни. «Дорога моя дружино Зосю і мої діти! Пишу тобі, може, вже свої останні слова. Мені така туга за вами, що, здається, й помер би. Ти знаєш, що ти мені завжди снишся, навіть якщо сплю лише 15 хвилин. Чи побачу я ще тебе і наших дітей? Скажу правду, живу добре, тільки тут немає ліжка, лише обмундирування і плащ-намет. Не журися за мене. Ти знаєш, що захищати свою Батьківщину замість мене ніхто не піде. Якби не німці, я був би вдома. Зосенько, прошу тебе: не йди на важку роботу, доглядай дітей! Галюсю, здрастуй, донечко моя! Ти ж знаєш, зараз війна: прилетить літак, кине бомбу і може вбити. Тож тримайся мами і бабусі. Вірочко, дай мамі личко, нехай вона тебе поцілує так, як я цілував, коли був удома. Бувай здорова, моя дорога сім’є! Чекатиму відповіді, як соловей літа». <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79915 alignright" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre.webp" alt="Йорг Морре" width="189" height="400" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre.webp 284w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre-189x400.webp 189w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre-142x300.webp 142w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre-147x310.webp 147w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/jorg-morre-50x105.webp 50w" sizes="auto, (max-width: 189px) 100vw, 189px" />З листа Григорія Бучинського від 1941 року. Кам’янець-Подільський був обраний для експозиції невипадково, адже саме сюди, на місце створення, листи повернулися через 85 років. Як зазначив заступник міського голови Дмитро НАЗАРЕНКО, місто одне з перших відчуло трагізм тієї війни: окуповане вже в липні 1941-го, воно пережило масштабну катастрофу, коли в серпні нацисти розстріляли 23 тисячі євреїв, а до кінця окупації ця цифра зросла до 30 тисяч. Посадовець наголосив, що сьогоднішнє відкриття несе три ключові сенси: повернення правдивої історії в місто, символізм дати і присутність іноземних друзів, що свідчить про високий рівень міжнародної дипломатії. Директор музею «Берлін-Карлсхорст», професор Йорг МОРРЕ підкреслив, що цей проєкт є мостом прямого зв’язку між Україною та Німеччиною, а концепцію виставки він почав формувати спільно з Любов’ю Легасовою ще багато років тому. – Основна мета цієї виставки – привезти листи назад до рідного міста. Знаково, що цього року виповнюється 10 років із дня створення концепції виставки, яку ми свого часу почали формувати разом із Любов’ю Легасовою. 22 червня 1941 року для нас дуже знакова дата – вторгнення в Україну. Але ми не забуваємо і про теперішнє повномасштабне вторгнення. Саме тому ми тут – у Львові, Чернівцях, Києві, а тепер і в Кам’янці-Подільському, щоб підтримати вас і стояти поруч з Україною. Ми маємо майже тридцятилітню історію співпраці з Музеєм війни в Києві, де зберігається колекція, і дуже сподіваємося на довготривале партнерство в майбутньому». <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79912 alignleft" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj.webp" alt="" width="300" height="400" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj.webp 488w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj-300x400.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj-225x300.webp 225w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj-233x310.webp 233w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/buchynskyj-79x105.webp 79w" sizes="auto, (max-width: 300px) 100vw, 300px" />Про болючі історичні паралелі говорив і перший проректор К-ПНУ ім.Івана Огієнка Анатолій ГЛУШКОВЕЦЬКИЙ: – Ці листи зачепили моє серце, коли я почав читати їх узимку – під час відключень світла і тривог за майбутнє. Це не просто історичне джерело, а людські життя. Волею випадку вони пройшли шлях від червня 1941 року до сьогодення. Завдяки всім, хто зберігає пам’ять, ці послання з минулого нарешті доходять до нащадків. Сьогодні музеї Берліна, Києва, Кам’янця-Подільського та наш університет об’єдналися навколо цієї виставки. Наша головна мета – просвітництво. Ми маємо зробити так, щоб якомога більше людей побачили й осмислили ці листи. Тоді вони краще зрозуміють не лише Другу світову війну, а й події сьогодення. За словами директорки Кам’янець-Подільського державного історичного музею-заповідника Олександри СВИРИДЮК, завдяки підтримці міської ради нинішня виставка не обмежиться простором фортеці, а згодом вирушить у подорож іншими населеними пунктами громади. Наукова програма відкриття продовжилася лекцією відомого історика, консультанта Берлінського музею, професора Олександра ЛИСЕНКА і круглим столом, присвяченим подіям початку німецько-радянської війни. Завершальним акцентом презентації стали процитовані Любов’ю Легасовою слова автора одного з листів – кам’янчанина Михайла, який писав: «Я хочу бути й жити». Через десятиліття цей простий рядок став головним гаслом сучасної України, яка знову вимушена виборювати своє право на існування. Експозиція у Старій фортеці діє до 25 серпня. Дар’я МУТАС, Вікторія СТОРОЖУК. The post «Я ХОЧУ БУТИ Й ЖИТИ» appeared first on Газета "Подолянин".
КОНТРОВЕРСІЙНИЙ ПАМ’ЯТНИК ЯСКРАВІЙ ОСОБИСТОСТІ
28 червня цього року, в День Конституції, на проспекті Грушевського урочисто відкрили пам’ятник полковнику армії УНР Петру БОЛБОЧАНУ. На події були присутні представники міської влади, пластуни, ліцеїсти Кам’янець-Подільського військового ліцею, міська інтелігенція. Коротко розповідаємо, ким був Петро Болбочан, і чому цей монумент є досить провокативним для міста. The post КОНТРОВЕРСІЙНИЙ ПАМ’ЯТНИК ЯСКРАВІЙ ОСОБИСТОСТІ appeared first on Газета "Подолянин".
28 червня цього року, в День Конституції, на проспекті Грушевського урочисто відкрили пам’ятник полковнику армії УНР Петру БОЛБОЧАНУ. На події були присутні представники міської влади, пластуни, ліцеїсти Кам’янець-Подільського військового ліцею, міська інтелігенція. Коротко розповідаємо, ким був Петро Болбочан, і чому цей монумент є досить провокативним для міста. Петро Болбочан народився в родині небагатого молдовського священника із села Геджев (нині Ярівка) на Хотинщині 5 (17) жовтня 1883 р. Після другого курсу покинув Кишинівську семінарію заради Чугуївського піхотно-юнкерського училища. Там організував український гурток. У Першій світовій дослужився до капітана, був поранений у груди. Пізніше підтримав УНР. З листопада 1918-го по січень 1919 року Болбочан керував обороною північно-східної України. Допомагав у формуванні 1-го Українського полку ім.Б.Хмельницького, сформував із добровольців 1-й Український Республіканський полк, пізніше – Республіканський курінь. На чолі куреня придушив січневе більшовицьке повстання в Києві. Певний час був губерніальним військовим комендантом Волині. Звільняв від більшовизму Полтавщину. У квітні 1918 року виконував таємний наказ уряду УНР із захоплення Криму і Чорноморського флоту в Севастополі. Обороняв Слов’янськ у боях із більшовиками. Сучасники називали його найвизначнішим отаманом української армії. Вправний офіцер у побуті був, за спогадами, скромною, тихою людиною і дуже не любив Симона ПЕТЛЮРУ. Так буває: для професійного офіцера із правими поглядами публіцист Петлюра авторитетом не був. Болбочан розганяв ліві ради в містах, не терпів солдатських комітетів і вважав багато наказів Петлюри безглуздими. У січні 1919 року Болбочана заарештував сотник Омелян ВОЛОХ, людина Петлюри. Болбочана утримували в №21 київського готелю «Континенталь». У сусідньому, 22-му, квартирував Петлюра. Сусіди жодного разу не спілкувалися. Із Києва полковника відправили до Станіславова (теперішнього Івано-Франківська). Звідти він продовжував критикувати командування армії УНР і отамана. Виразів не вибирав. Коли уряд УНР перебрався на Поділля, Петлюра дав полковнику в Чорному Острові завдання: формування частин з українських полонених в Італії. У червні 1919-го Болбочан спробував очолити Запорізький корпус. Петлюра розцінив це як спробу держперевороту і наказав заарештувати його вдруге. Повірив чуткам, ніби полковник намагався призначити головою Директорії Євгена ПЕТРУШЕВИЧА. Суд тривав 7 годин і був, за оцінками істориків, заздалегідь спланованою акцією. Міністр внутрішніх справ Ісаак МАЗЕПА вважав, що помилування полковника привело б до анархії. Два тижні катували, двічі виводили на розстріл із холостими набоями. 28 червня 1919 року ввечері розстріляли на станції Балин. 2026 року пам’ятник на проспекті відкрили теж 28 червня. Але до дати смерті не прив’язувалися. Страта Болбочана деморалізувала українське військо. Почастішали випадки переходу вояків УНР на бік більшовиків, денікінців і дезертирства, багато офіцерів відмовлялися салютувати Петлюрі. У Києві, Дніпрі, Одесі, Запоріжжі, Луцьку, Львові, Харкові, Хмельницькому, Житомирі та Полтаві є вулиці й провулки імені полковника. Ім’я Болбочана носить одна із бригад Нацгвардії. З 2005 р. при трасі біля станції Балин стоїть скромна стела на його честь. У Києві та Харкові стоять погруддя полковнику. Тепер є пам’ятник і в Кам’янці. За інсайдерською інформацією, монумент пропонували Хотину та ще одному невеликому місту на заході України, але вони від пам’ятника чомусь відмовилися. Знавці періоду УНР відзначають, що в монументі допущено декілька помилок у зображенні однострою полковника. Автор монумента, 69-річний прикарпатець Ігор СЕМАК, мріяв стати скульптором, але до профільного вишу вступити не зміг, здобув освіту геодезиста. Та своє професійне життя присвятив саме скульптурі. Ідея встановлення монумента належить Історичному клубу «Холодний Яр», який очолює дослідник історії УНР, письменник Роман КОВАЛЬ. До реалізації задуму також долучилися архітектор Олексій БУЧАЦЬКИЙ, громадський діяч і меценат Максим КОЛЯДЕНКО, Благодійний фонд Glory UA та родина Олексія МУШАКА. Не всі сприйняли появу скульптури позитивно. Кам’янець-Подільське об’єднання товариства «Просвіта» ім.Тараса Шевченка підкреслює, що це важлива подія для вшанування періоду Визвольних змагань 1917-1921 років, але водночас вона вимагає зрілого підходу: «Петро Болбочан був одним із відомих військовиків, який заслуговує на належну вдячність нащадків. Однак, щоб наше вшанування було чесним, ми маємо відмовитися від штучної глорифікації та міфів, які в сучасний час створили переважно політики, письменники, журналісти, блогери, але не фахові історики. Нам потрібна правдива, а не просто красива українська історія. Маємо тверезо подивитися на постать Петра Болбочана, в якій є ціла низка протиріч. Постать Болбочана була взята як приклад у політичних колах міжпартійної боротьби прихильників гетьмана вже в часи еміграції, щоб скомпрометувати діяльність уряду УНР в екзилі. Низка історичних подій умисно подавалася у викривлених тонах. Болбочан став жертвою власних амбіцій. Саме як реального діяча, з усіма здобутками і фатальними помилками, маємо його пам’ятати. Проведення засідань за участі фахових істориків може прояснити багато питань щодо біографії Болбочана і особливостей того часу, а подальший діалог зможе збудувати тривалу національну пам’ять, що буде об’єднувати, а не розколювати громаду. Потрібно вирішити для самих себе: чи доцільне встановлення пам’ятника Петру Болбочану в Кам’янці? З історичного погляду – так. З іншого боку, Петро Болбочан не має жодного історичного зв’язку з Кам’янцем-Подільським. На Поділлі його діяльність була пов’язана із Проскуровом, Чорним Островом, Балином і Хотином. Натомість із нашим містом пов’язана плеяда визначних історичних постатей часів Визвольних змагань, серед яких десятки представників політичної, військової верхівки держави та інші культурні діячі, які досі не вшановані належним чином. Петлюра, Петрушевич, Петрів, Юнаків, Сальський, Вишиваний, Леонтович, Кошиць і багато інших. Врешті однією з головних проблем залишається те, що полковника офіційно не було реабілітовано, тому вирок польового суду УНР за спробу військового перевороту і досі залишається чинним». Ця думка перегукується з думкою хотинчанина і патріота свого краю Бориса ВОЛОШИНА: «Що спільного в полковника Петра Болбочана з Кам’янцем? Він, може, воював у Кам’янці? Ні. В Проскурові. Він, може, народився чи проживав у Кам’янці? Ні. Народився і жив зовсім поруч – за якихось 30 км від Кам’янця, в селі Ярівка, в Хотині закінчив гімназію, це поруч. У Хотині навіть немає вулиці Болбочана. У Кам’янці давно вже створено культ людини, яка віддала наказ на розстріл Болбочана, – Симона Петлюри, і це справедливий культ, він багато в чому пов’язаний із Кам’янцем. Є вулиця Петлюри, мурал, меморіальні дошки. Можливо, що й пам’ятник встановлять. Чи не «посваряться» ці дві визначні постаті, якщо будуть встановлені поруч? Може, нарешті примиряться? Дай Боже». Ірина ПУСТИННІКОВА. The post КОНТРОВЕРСІЙНИЙ ПАМ’ЯТНИК ЯСКРАВІЙ ОСОБИСТОСТІ appeared first on Газета "Подолянин".
ПОЛКОВНИК ПОЛІЦІЇ ІГОР ЧЕБАН: «ДОВІРА ГРОМАДЯН – ОСНОВНИЙ КРИТЕРІЙ ОЦІНКИ НАШОЇ РОБОТИ»
4 липня – День поліції Як уже коротко повідомлялося, на початку червня Кам’янець-Подільське районне управління поліції отримало нового керівника. Ним став полковник Ігор ЧЕБАН. Напередодні Дня поліції, яке правоохоронці України відзначають 4 липня, «ПОДОЛЯНИН» попросив пресслужбу К-П РУП розповісти більше про головного поліцейського Кам’янеччини. Народився Ігор Чебан 1 квітня 1986 р. на півдні Одеської області. […] The post ПОЛКОВНИК ПОЛІЦІЇ ІГОР ЧЕБАН: «ДОВІРА ГРОМАДЯН – ОСНОВНИЙ КРИТЕРІЙ ОЦІНКИ НАШОЇ РОБОТИ» appeared first on Газета "Подолянин".
4 липня – День поліції Як уже коротко повідомлялося, на початку червня Кам’янець-Подільське районне управління поліції отримало нового керівника. Ним став полковник Ігор ЧЕБАН. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79900" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi.webp" alt="Керівник районного управління поліції відзначив громадян, які допомогли в розкритті замаху на згвалтування 13-річної дівчинки, що стався 17 червня: подружжя Тетяни і Богдана Заворотних, а також Аллу Дацко (на фото)" width="400" height="267" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi.webp 600w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi-400x267.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi-450x300.webp 450w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi-310x207.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/07/den-policziyi-150x100.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 400px) 100vw, 400px" />Напередодні Дня поліції, яке правоохоронці України відзначають 4 липня, «ПОДОЛЯНИН» попросив пресслужбу К-П РУП розповісти більше про головного поліцейського Кам’янеччини. Народився Ігор Чебан 1 квітня 1986 р. на півдні Одеської області. Шлях у правоохоронних органах розпочав 2007 року, коли приступив до служби в Татарбунарському відділі міліції, у кримінальному блоці. Згодом, 2012-го, обійняв посаду старшого оперуповноваженого Вилковського відділення міліції, а вже наступного року Ігор Аксентійович очолив цей підрозділ. Далі його чекала служба на посаді заступника Кілійського районного відділення поліції, де він працював протягом 2015- 2016 років. Після цього він очолив Саратське відділення поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції. 2021 року Ігор Аксентійович заснував Чорноморське відділення поліції, яке й очолив. Приміщення і обладнання було повністю налаштоване на роботу повноцінного поліцейського підрозділу. Це потребувало чималих зусиль, особливо в час активних реформ. Після служби в Одеській області, 2022 року, Ігор Чебан очолив відділ поліції №3 Вінницького районного управління поліції. На Вінниччині полковник поліції працював до листопада 2023 р. Далі кар’єрний шлях Ігоря Чебана продовжився на Чернігівщині, де Ігор Аксентійович обійняв посаду керівника Корюківського районного відділу поліції. Служба в зоні активних бойових дій, де протяжність кордону із країною ворога 54 кілометри, потребувала неабияких зусиль. Навіть у таких умовах, крім допомоги і гарантування безпеки людей, Ігор Аксентійович відновив три підрозділи поліції Корюківського району – два відділення 1-ї категорії та сектор поліцейської діяльності. Період служби на кордоні з ворогом Ігор Чебан згадує як одну із найважливіших місій у своїй кар’єрі. Адже робота в таких умовах потребує високої відповідальності та чіткої позиції щодо забезпечення функцій поліції. Після трьох років служби на Чернігівщині, в червні 2026 р., Ігор Аксентійович очолив Кам’янець-Подільське районне управління поліції на Хмельниччині. Із собою полковник поліції переніс цінний досвід, здобутий у такий непростий час для нашої держави. Тож роботу задля безпеки людей, взаємодію із громадами, відкритість до мешканців району він вважає вектором для розвитку і вдосконалення поліції Кам’янець-Подільського району. Та, звичайно, найголовнішою опорою і досягненням у житті Ігоря Аксентійовича є його сім’я – дружина та 7-річна донечка. Саме вони надихають, додають сил і впевненості, допомагаючи знаходити баланс між відповідальною службою та найціннішими моментами сімейного життя. Адже за кожним сильним керівником завжди стоять люди, заради яких хочеться працювати і вдосконалюватися. Наталія ВІНЦАРСЬКА, інспекторка з комунікацій Кам’янець-Подільського РУП. The post ПОЛКОВНИК ПОЛІЦІЇ ІГОР ЧЕБАН: «ДОВІРА ГРОМАДЯН – ОСНОВНИЙ КРИТЕРІЙ ОЦІНКИ НАШОЇ РОБОТИ» appeared first on Газета "Подолянин".
Минулого тижня в міській раді відбулася традиційна розширена ветеранська нарада, яка щосереди об’єднує фахівців із супроводу ветеранів, представників профільних структурних підрозділів і запрошених експертів для оперативного вирішення актуальних питань ветеранів та членів їхніх родин, яку проводить секретар міської ради Ірина ШЕЛЕПНИЦЬКА. The post ТУРБОТА – ЦЕ НЕ ПРОСТО СЛОВО appeared first on Газета "Подолянин".
Минулого тижня в міській раді відбулася традиційна розширена ветеранська нарада, яка щосереди об’єднує фахівців із супроводу ветеранів, представників профільних структурних підрозділів і запрошених експертів для оперативного вирішення актуальних питань ветеранів та членів їхніх родин, яку проводить секретар міської ради Ірина ШЕЛЕПНИЦЬКА. Цього разу до обговорення долучилися начальниця міського Сервісного центру обслуговування громадян ГУ ПФУ в області Оксана ДРАБИК, завідувач відділу з питань регулювання земельних відносин міськради Віктор КРАВЧУК, керівниця Об’єднання підліткових клубів за місцем проживання Анжела ЄПАНІШНІКОВА та завідувачка відділу обліку, розподілу і приватизації житла Оксана КОСТИНЮК. Одним із ключових питань стала земельна політика щодо учасників бойових дій. Віктор Кравчук проінформував, що на початку року міська рада об’єднала і виділила 4 гектари землі для перспективного будівництва житлового кварталу із необхідною соціальною інфраструктурою. У майбутньому тут планується зведення багатоквартирних будинків для ветеранів, родин загиблих Захисників, внутрішньо переміщених осіб та інших соціально вразливих категорій населення. Для реалізації цього проєкту будуть внесені зміни до Генерального плану міста. Робота над цим триває поетапно. Також громада повторно звернулася до Міністерства оборони України щодо перспективного використання окремих земель колишніх військових об’єктів під житлову забудову для військовослужбовців і ветеранів. Під час наради обговорили й питання пенсійного забезпечення та соціальних виплат. Фахівці із супроводу ветеранів Ветеранського простору «Турбота» отримали відповіді на конкретні звернення від представниці Пенсійного фонду. Окрему увагу приділили співпраці у сфері патріотичних заходів і пільгового відвідування концертів для ветеранів. Напрацьовано подальші механізми взаємодії, які дозволять розширювати можливості участі Захисників і Захисниць у культурному житті громади. Завдяки опрацюванню фахівцями супроводу цього питання, на недавній концерт Шугара учасники бойових дій могли пройти безкоштовно. Учасників наради також поінформували про найближчі пам’ятні та патріотичні заходи. Торік було відзначено близько 300 жінок із родин загиблих Захисників. Цьогоріч спеціальними відзнаками буде нагороджено майже 100 чоловіків із родин загиблих Героїв. Міський голова Михайло ПОСІТКО наголошує, що ветеранська політика, ставлення до ветеранів є пріоритетним у громаді. За останні роки у громаді створено низку меморіальних об’єктів, серед яких Стела пам’яті Героїв, меморіал «Ангел, що тримає небо», Дзвін пам’яті, пам’ятник воїнам УНР, меморіальні комплекси в селах Княгинин і Колибаївка, а також встановлено десятки меморіальних дощок за кошти місцевого бюджету. Підтримка ветеранів, збереження пам’яті про Героїв і розвиток патріотичного виховання залишаються одними з пріоритетних напрямів роботи громади. Пресслужба міськради. The post ТУРБОТА – ЦЕ НЕ ПРОСТО СЛОВО appeared first on Газета "Подолянин".
27 червня 1996 року стало знаковою датою для Поділля: саме тоді з’явився Указ Президента про створення Національного природного парку «Подільські Товтри». Сьогодні, через три десятиліття, ми озираємося на пройдений шлях, згадуємо тих, хто стояв біля витоків, підбиваємо підсумки і заглядаємо в майбутнє нашого унікального краю, що став одним із Семи природних чудес України. The post ЮВІЛЕЙ, ЩО ЄДНАЄ ЕПОХИ, ЛЮДЕЙ І ПРИРОДУ appeared first on Газета "Подолянин".
«Подільським Товтрам» – 30! 27 червня 1996 року стало знаковою датою для Поділля: саме тоді з’явився Указ Президента про створення Національного природного парку «Подільські Товтри». Сьогодні, через три десятиліття, ми озираємося на пройдений шлях, згадуємо тих, хто стояв біля витоків, підбиваємо підсумки і заглядаємо в майбутнє нашого унікального краю, що став одним із Семи природних чудес України. КАМ’ЯНИЙ РИФ МИНУЛОГО: ЧИМ УНІКАЛЬНІ ТОВТРИ? <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79746 alignleft" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1.webp" alt="" width="420" height="285" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1.webp 800w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1-400x272.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1-768x521.webp 768w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1-442x300.webp 442w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1-310x210.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/2-1-150x102.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 420px) 100vw, 420px" />Для пересічного туриста Подільські Товтри – це краєвиди, від яких перехоплює подих, скелясті схили, схожі на фіорди, і безмежна блакить Дністра. Та наука цю «красу» трактує як справжній феномен, адже Товтрова гряда, яка тягнеться майже на 250 кілометрів – від залісених пагорбів Львівщини і Тернопільщини, через усю Хмельниччину й далі за Дністер, аж углиб Молдови, – не має аналогів у Європі, та й у світі. Це не просто гори, які виникли внаслідок тектонічних зсувів. Це давній бар’єрний риф, сформований 15-20 мільйонів років тому в теплих водах Сарматського і Тортонського морів. Замість вулканічних порід тут можна побачити та дослідити спресовані віками рештки коралів, молюсків і водоростей. Коли море відступило, вітер і вода завершили роботу, створивши унікальний мікроклімат, де збереглися десятки реліктових та ендемічних рослин, яких не зустрінеш більше ніде у світі. Саме на Хмельниччині Товтри досягають свого найбільшого розквіту та величі. Охоплюючи територію від мальовничого Сатанова на півночі й аж до затоплених скель Бакоти на півдні, національний природний парк займає площу понад 261 тисячу гектарів. Це унікальні екосистеми, які також охороняються міжнародними природоохоронними спільнотами: 2017 року ділянка «Сатанівська Дача» офіційно ввійшла до списку Світової спадщини ЮНЕСКО як частина транскордонного об’єкта «Букові праліси і давні ліси Карпат та інших регіонів Європи». Сатанівські буки – це унікальний острівний масив на заповідних товтрах, розташований далеко за межами основного ареалу поширення бука в Карпатах. Ці ліси розвиваються за законами дикої природи без втручання людини. Вони є живим літописом того, як екосистеми адаптувалися до змін клімату протягом тисячоліть. Крім реліктових лісів і скель, «Подільські Товтри» опікуються ще одним скарбом міжнародного значення – унікальними водно-болотними угіддями «Бакотська затока» і «Пониззя річки Смотрич». Це унікальні місця, які мають особливий мікроклімат і створюють ідеальне місце для гніздування, відпочинку та зимування тисяч перелітних птахів. Вони є природними фільтрами Дністра. БІЛЯ ВИТОКІВ <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79749 alignright" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet.webp" alt="Калачківці. Фото Михайла ДРЕБЕТА" width="400" height="268" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet-400x268.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet-448x300.webp 448w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet-310x207.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/podilski-tovtry-kalachkivczi-drebet-150x100.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 400px) 100vw, 400px" />Поява нацпарку такого масштабу – це не просто розчерк пера на документі. Це результат десятиліть титанічної праці вчених, краєзнавців та екологів. Перші серйозні дослідження Товтр розпочалися ще наприкінці XIX століття, проте фундамент під створення заповідної території закладали науковці вже у другій половині XX століття. В 1979-1989 рр. відбувалися подальші науково-теоретичні розробки планів схем майбутнього національного парку. 1988 року практичним заходом у здійсненні цих задумів стала робота великої експедиції Інституту ботаніки АН України (керівник Борис ЗАВЕРУХА) щодо обстеження Подільських Товтр. А вже 1993 року під час Всеукраїнської науково-практичної конференції в Кам’янець-Подільському педагогічному інституті чітко заговорили про необхідність створення на Хмельниччині національного природного парку «Подільські Товтри». Парк став для багатьох науковців Хмельниччини не лише місцем роботи, дослідження і нових відкриттів, а й місцем становлення, кар’єрного зростання. КОЖЕН ВАЖЛИВИЙ За 30 років роботи колективу НПП «Подільські Товтри» вдалося досягти вагомих результатів. Насамперед це збереження біорізноманіття: під пильним наглядом перебувають понад 60 видів рослин і 65 видів тварин, занесених до Червоної книги України. Щороку науковці парку працюють над головним документом – «Літописом природи», в якому представлені результати річних спостережень за змінами в екосистемі: від дат цвітіння рідкісних першоцвітів і міграції птахів до моніторингу стану заповідних лісів, гідрологічного режиму річок та коливань чисельності червонокнижних видів, що робить цей документ безцінним науковим архівом і базою для збереження біорізноманіття Поділля. Заповідні схили Подільських Товтр стали і продовжують бути базою не для однієї наукової дисертації. <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79747" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3.webp" alt="" width="400" height="267" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3-400x267.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3-450x300.webp 450w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3-310x207.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/1-3-150x100.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 400px) 100vw, 400px" />Завдяки роботі екоосвітян, нацпарк стає потужним освітнім майданчиком регіону, де, незалежно від сезону, вирує активне життя: проводяться інтерактивні заняття на екологічних стежках, захопливі екоквести, масштабні природоохоронні акції та літні польові школи. Саме тут діти і молодь не просто вивчають теорію з підручників, а вчаться на практиці розуміти закони дикої природи, сортувати сміття, дбати про збереження рідкісних видів та ставати справжніми провідниками екологічної культури у своїх громадах. Нацпарк не тільки цінний для науки, а й комфортний для відпочинку. Фахівці парку активно розвивають контрольований екотуризм, створюючи і маркуючи нові пішохідні, велосипедні, водні екологічні стежки й маршрути, облаштовують оглядові майданчики на величних каньйонах та затишні зони відпочинку. Це дозволяє мандрівникам насолоджуватися дикою природою, відкривати для себе таємниці Поділля та відновлювати сили без шкоди для природи. Будь-який статус, навіть світового рівня від ЮНЕСКО, залишався б лише словами на папері, якби не ті, хто щодня, у спеку й негоду, вдень і вночі, стоїть на захисті заповідних гектарів. Ідеться про службу державної охорони НПП «Подільські Товтри» – людей, чия робота часто залишається за лаштунками туристичних маршрутів, але є фундаментом існування парку. Охороняти понад 261 тисячу гектарів – завдання не з легких. Робота інспекторів з охорони природно-заповідного фонду – це постійний рух і колосальна відповідальність. Вони здійснюють регулярні рейди та патрулювання лісових масивів, стежать за дотриманням заповідного режиму на унікальних товтрових схилах та протидіють браконьєрству. ПОГЛЯД У МАЙБУТНЄ 30 років – це вік зрілості, коли накопичений досвід трансформується в нові, сучасні й амбітні проєкти. Сьогодні колектив парку чітко розуміє: охорона природи не повинна бути «закритою», вона має бути інтегрованою у громаду через культуру, освіту і розумний розвиток. <img loading="lazy" decoding="async" class="wp-image-79748 alignright" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn.webp" alt="Дністер поблизу с.Демшин" width="420" height="236" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn-400x225.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn-534x300.webp 534w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn-310x174.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/npp_podilski_tovtry_-_dnister_poblyzu_s.demshyn-150x84.webp 150w" sizes="auto, (max-width: 420px) 100vw, 420px" />– Ми ставимо перед собою амбітні цілі, йдемо в ногу з часом та тримаємо руку на пульсі, й це не перебільшення, – каже директор Нацпарку Руслан ЯКУБАШ. – Сучасний захист довкілля – це не лише патрулювання, а й передові IT-технології. Сьогодні в парку впроваджено геоінформаційну систему (ГІС) та інструменти цифровізації (SMART). Те, що раніше забирало тижні паперової роботи, тепер вирішується декількома кліками на цифрових картах. Нацпарк у смартфоні – це нова реальність, яку ми створюємо. Наразі науковці установи працюють над складанням інтерактивних електронних карт, на яких відвідувачі зможуть побачити наше зонування, заповідні території та місця для відпочинку, стежки та туристичні маршрути. Також у фокусі – розвиток активного й екологічного туризму. На стадії реалізації перебувають амбітні міжрегіональні проєкти, зокрема, цього року ми запускаємо веломаршрут «Дністровський велошлях», який уже об’єднав два нацпарки – «Подільські Товтри» і «Дністровський каньйон», та в перспективі пройде територією України аж до Польщі. Фахівці установи працюють над створенням Школи інтерпретаторів природи, майбутніх амбасадорів. Серед пріоритетів – створення культурно-пізнавальних маршрутів, реалізація грантових проєктів, популяризація та втілення ідеї екологічно-відповідального туризму. Національний природний парк «Подільські Товтри» зустрічає своє 30-річчя в часи великих випробувань для всієї країни. Проте саме природа залишається тим джерелом сили, відновлення і натхнення, якого ми всі нині потребуємо. Ювілей парку – це свято не лише його працівників, а й кожного з нас, хто хоч раз дивувався величі Смотрицького каньйону чи проводжав сонце над Бакотською затокою. Зберігаймо це диво разом для наступних поколінь! Наталія ЯЦЕМІРСЬКА, начальник відділу рекреації та еколого-освітньої роботи НПП «Подільські Товтри» The post ЮВІЛЕЙ, ЩО ЄДНАЄ ЕПОХИ, ЛЮДЕЙ І ПРИРОДУ appeared first on Газета "Подолянин".
Біль пронизує груди щоразу, коли надходять гіркі звістки про загибель наших Захисників. The post ТІ, ХТО СТОЯВ НА ВАРТІ МАЙБУТНЬОГО appeared first on Газета "Подолянин".
Біль пронизує груди щоразу, коли надходять гіркі звістки про загибель наших Захисників. НАЗАВЖДИ ВІРНИЙ НАРОДУ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79717" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag.webp" alt="Олександр ГОМЕНЮК" width="320" height="320" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag-400x400.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag-150x150.webp 150w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag-300x300.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag-310x310.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/gomenyuk-zag-105x105.webp 105w" sizes="auto, (max-width: 320px) 100vw, 320px" />22 червня Кам’янець-Подільська громада провела в останню путь солдата Олександра ГОМЕНЮКА. Народився Олександр Васильович 14 червня 1980 р. Мав вищу освіту. Від січня 2026 р. приєднався до лав ЗСУ за мобілізацією. Ніс службу як командир відділення взводу зв’язку в одному з механізованих батальйонів ЗСУ. Вірний військовій присязі, проявивши стійкість і мужність, помер 12 червня 2026 р. в зоні ведення бойових дій поблизу с.Новодмитрівка Херсонського району Херсонської області. Захисника поховано на місцевому кладовищі с.Рихта. ЦІНУВАЛИ ЗА ПОРЯДНІСТЬ І ЛЮДЯНІСТЬ <img loading="lazy" decoding="async" class="alignright wp-image-79719" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/matkovskyj-zag.webp" alt="Андрій МАТКОВСЬКИЙ" width="309" height="320" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/matkovskyj-zag.webp 350w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/matkovskyj-zag-290x300.webp 290w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/matkovskyj-zag-300x310.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/matkovskyj-zag-102x105.webp 102w" sizes="auto, (max-width: 309px) 100vw, 309px" />17 червня Кам’янець-Подільська громада попрощалася зі старшим сержантом Андрієм МАТКОВСЬКИМ. Андрій Русланович народився 28 червня 1982 р. в с.Цвіклівці. Навчався в Кам’янець-Подільському коледжі ПДАТУ, отримав диплом техніка-механіка. Від 2001 до 2003 року проходив строкову службу. 2021 року уклав контракт із ЗСУ. Обіймав посаду водія-хіміка в батальйоні забезпечення, а з 2023 р. – начальника складу. «Колеги і побратими цінували його за порядність, людяність, готовність підтримати у складну хвилину, спокійний характер і щиру відданість своїй справі. Він користувався заслуженою повагою серед товаришів по службі та був надійною опорою для своєї родини», – повідомляють у 143 ОНТЦ «Поділля», де Захисник ніс службу. Андрій Русланович загинув унаслідок ДТП. ЧЕКАЛИ ВДОМА <img loading="lazy" decoding="async" class="alignleft wp-image-79720" src="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag.webp" alt="Дмитро КАЗЄВ" width="300" height="300" srcset="https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag.webp 550w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag-400x400.webp 400w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag-150x150.webp 150w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag-300x300.webp 300w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag-310x310.webp 310w, https://podolyanin.com.ua/wp-content/uploads/2026/06/kazyev-zag-105x105.webp 105w" sizes="auto, (max-width: 300px) 100vw, 300px" />24 червня Кам’янець-Подільська громада попрощалася із солдатом Дмитром КАЗЄВИМ. Дмитро Анатолійович народився 21 жовтня 1976 р. Здобув середню спеціальну освіту. Від 9 червня 2024 р. приєднався до лав ЗСУ за мобілізацією. Ніс службу як солдат резерву 58 запасної роти однієї з військових частин ЗСУ. Від серпня 2024 р. вважався безвісти зниклим. Проте недавно за результатами ДНК-експертизи підтвердилося, що Захисник загинув 9 серпня 2024 р. поблизу селища Благодатне (Желанне) Покровського району Донецької області, виконуючи бойове завдання за призначенням. БОРОВСЯ ПРОТИ ТЕМРЯВИ 23 червня Дунаєвецька громада востаннє провела солдата Ігоря КУЧЕРЯВЕНКА. Ігор Олегович народився 5 липня 1991 р. Воїн зазнав тяжкого поранення 12 червня 2026 р. поблизу с.Золотий Колодязь Покровського району Донецької області внаслідок ворожої атаки FPV-дроном по позиції українських військових. Медики до останнього боролися за його життя, однак врятувати Захисника не вдалося. 17 червня 2026 р. в лікарні ім.Мечникова від бойових поранень серце Захисника зупинилося. Поховано Героя на місцевому кладовищі м.Дунаївці. The post ТІ, ХТО СТОЯВ НА ВАРТІ МАЙБУТНЬОГО appeared first on Газета "Подолянин".